КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 369/11432/23                                                                            Головуючий у суді І інстанції: Фінагеєва І.О.
провадження №22-ц/824/10370/2025                                                          Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Дуб С.І., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням договору,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням договору.
Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 20 жовтня 2018 року між нею та ОСОБА_1 укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого у строк до 30 грудня 2018 року ОСОБА_1 зобов`язалась передати у її власність з укладенням договору купівлі-продажу (основного договору) квартиру АДРЕСА_1 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 га, кадастровий номер 3222486200:03:006:0020, що знаходиться у АДРЕСА_2 . Ціна продажу квартири становить 749 362,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 26 592,00 дол. США. Основний договір між сторонами не був укладений, будинок не збудований.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року у справі № 369/17432/21 розірвано попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2018 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , і стягнуто із ОСОБА_1 на її користь сплачений аванс у розмірі 749 362,00 грн, а також судові витрати.
Вказувала на те, що у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання відповідачкою, наявні правові підстави для стягнення 3 % річних за період з 01 січня 2019 року до 08 листопада 2022 року та інфляційних втрат за період з 01 січня 2019 року до жовтня 2022 року.
Також вказувала на те, що діями відповідачки їй завдана моральна шкода.
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь 3 % річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі № 369/17432/21, які складають 88 050,03 грн, інфляційні втрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі 369/17432/21, які складають 331 967,37 грн та моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року, ухваленим у складі судді Фінагеєвої І. О., позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три проценти річних за боргом у розмірі 84 749,76 грн, інфляційні втрати за боргом у розмірі 331 967,34 грн, судовий збір у розмірі 3360,14 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позову.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, а саме, представник відповідача не мав об`єктивної можливості прийняти участь у судовому засіданні 13.02.2024 року у зв`язку з чим було подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовувалось погіршенням стану здоров`я. Судом першої інстанції вказане клопотання проігнороване. 
Крім того, судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що зі змісту рішення по справі № 369/17432/21 вбачається, що залишкова оплата, яка була визначена попереднім договором купівлі - продажу покупцем з продавцем була сплачена позивачем після настання граничної дати їх сплати тобто після 30.12.2018 року. Судове рішення не містить обґрунтування чому суд дійшов висновку щодо строків (термінів) виникнення грошового зобов`язання та визначення моменту прострочення.
Зазначав, що суд, приймаючи рішення застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати починаючи з 01 лютого 2019 року. При цьому судом першої інстанції не надана оцінка умов попереднього договору, який судом не досліджувався, щодо строку виконання цього грошового зобов`язання та відповідно визначення моменту прострочення виконання такого зобов`язання, бо саме наявність прострочення грошового зобов`язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання передбаченої положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Вважає, що судом першої інстанції не встановлено, що відповідач, протягом строку дії попереднього договору, відмовлявся чи ухилявся від укладання Договору купівлі-продажу квартири № 103 секція 2 , загальною площею 55,4 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1002 гa, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_4 . 
Судом не в повній мірі досліджено та з`ясовано положення попереднього договору, який не визначає строк (термін) та порядок повернення грошових коштів як у випадках передбачених п. 5 так і по закінченню строку дії Попереднього договору у випадку не укладення Основного договору з інших підстав ніж ті які були визначені п. 5 Попереднього договору. 
На переконання скаржника такі обставини дають підстави стверджувати, що судом першої інстанції докази наявні в матеріалах справи досліджувались не всебічно, не повно, не об`єктивно, а відповідно суд першої інстанції формально підійшов до розгляду цієї справи і як наслідок ухвалив не обґрунтоване рішення.
26 квітня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 -  адвоката Андрєєв М.А., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року скасовано. Передано матеріали справи № 369/11432/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням договору, на розгляд Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ..
Постановою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу адвоката Андрєєва М.А., який діє в інтересах ОСОБА_2 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд скасовуючи постанову апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, обгрунтовував свої висновки тим, що апеляційний суд встановив, що 14 лютого 2024 року ухвалою Господарського суду Київської області відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність боржника - фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. Відповідну інформацію розміщено суддею Лопатіним А. В. в оголошенні про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність на офіційному сайті Судової влади (номер публікації: 72530 від 14 лютого 2024 року). Однак у справі, яка переглядається, апеляційний суд не врахував, що на момент звернення позивача з позовом у липні 2023 року, а також на час ухвалення судом першої інстанції рішення 13 лютого 2024 року провадження у справі про банкрутство порушене не було. Тому у апеляційного суду не було підстав для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи до господарського суду для розгляду в межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими та містять зобов`язальний характер, прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 01 лютого 2019 року, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3 % річних з моменту прострочення зобов`язання (01 лютого 2019 року) до дати ухвалення судового рішення у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що позивачка не надала доказів на підтвердження заподіяння їй душевних страждань неправомірними діями відповідачки, не зазначено, у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті позивачка обмежилася наведеннями лише загальними фразами, без їх конкретизації, без зазначення, у чому саме полягало порушення життєвого ритму.
Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2022 у справі 369/17432/21 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 позов задоволено повністю. Розірвано попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2018 року, укладений між Позивачем та Відповідачем. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача сплачений аванс у розмірі 749362 гривень, а також судові витрати.
Рішення суду у справі 369/17432/21 мотивоване тим, що 20 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. За умовами зазначеного вище договору у строк до 30 грудня 2018 року відповідач зобов`язався передати у власність позивача з укладенням договору купівлі-продажу, а позивач зобов`язався прийняти і оплатити квартиру.
Позивач та відповідач, відповідно до п. 3 Попереднього договору, домовилися про такі умови Основного договору: продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0, 1002 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_2 житловий будинок до 30.12.2018 року, в якому буде розташовуватися вищезазначена квартира; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30 грудня 2018 року; ціна продажу квартири № 103 , становить 749362 гривні, що на день укладення договору еквівалентно 26592,00 доларів США.
Судом у справі 369/17432/21 було встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, будинок не збудований. Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу грошову суму в розмірі 749362 грн, що на день укладення договору еквівалентно 26592 доларів США, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що позивачем не було надано суду попереднього договору від 20 жовтня 2018 року, а тому суд позбавлений можливості надати оцінку умовам договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись з позовною заявою у даній справі № 369/11432/23 просив стягнути 3% річних за період з 01 січня 2019 року до 08 листопада 2022 року у розмірі 88050,03 грн та інфляційні втрати за період з 01 січня 2019 року по жовтень 2022 року у розмірі 333 196,37 грн.
Між тим, судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/17432/21 від 08.11.2022 року розірвано попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2018 року.
З огляду на те, що попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2018 року, розірвано відповідно до рішення суду лише 08.11.2022 року, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у відповідача станом на 2019 рік по листопад 2022 року не виникло обов`язку щодо повернення коштів за невиконання попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2018 року, а тому і відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період який просить стягнути позивач (з 01 січня 2019 року до 08 листопада 2022 року). Суд апеляційної інстанції також враховує ту обставину, що до розірвання договору у відповідача був обов`язок збудувати та продати квартиру.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам, невірно застосував норми матеріального права та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині. Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними та не підлягають до задоволення.
Що стосується позовної вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що моральна шкода не може стягуватися сама по собі, не будучи наслідком порушення права чи інтересу позивача. Якщо право, за захистом якого подано позов, не порушено, то і підстави для відшкодування моральної шкоди (похідна вимога) відсутні.
З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги є такими, що заслуговують на увагу. 
Позовні вимоги є не обгрунтовані та безпідставні, а тому не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням договору відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «09» червня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Є.В. Болотов

                                                                                                 С.Г. Музичко