КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 755/16593/24
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4498/2025                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                    Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року (суддя Савлук Т.В.) про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 
 
встановив:
 
у березні 2024 року скаржник звернувся до суду із скаргою, у якій просив зобов`язати посадових осіб Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього його майна, що накладений на підставі постанови № НОМЕР_1 від 7 квітня 2016 року відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві.
            Мотивуючи подану скаргу, скаржник зазначав, що 25 травня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист № 1-кп/755/130/15 про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_2 у розмірі 12 349грн. Вказаний виконавчий документ було пред`явлено для виконання до Дніпровського ВДВС у м. Києві та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. 7 квітня 2016 року Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження. 30 травня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». З 30 травня 2016 року виконавчий документ повторно не пред`являвся до виконання, строк пред`явлення виконавчого листа сплив 30 травня 2019 року. 
Скаржник зазначав, що 13 вересня 2024 року на заяву його представника про зняття арешту з майна, Дніпровським ВДВС була надана відповідь, що документообіг відділу було знищено на підставі закінчення строків зберігання справ, відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, при цьому підстав для зняття арешту з майна немає та арешт може бути знятий за рішенням суду.
            Скаржник вважав, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Отже, оскільки на виконанні 
                                                                                  
у державній виконавчій службі відсутні виконавчі провадження, а арешт на майно у виконавчому провадженні діє з 2016 року, наявні підстави для зобов`язання посадових осіб виконавчої служби зняти арешт, накладений на все його майно, оскільки надалі у застосуванні арешту відсутня необхідність.
            Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року скаргу залишено без розгляду.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на здійснення судом поверхневої оцінки доказів і обставин справи.
            Скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ним пропущено процесуальний строк на подання скарги, визначений ч. 1 ст. 449 ЦПК України, так як постанова про накладення арешту була винесена ще 7 квітня 2016 року, оскільки 11 вересня 2024 року було подано заяву про зняття арешту з майна, на яку 13 вересня 2024 року було отримано відповідь про відсутність підстав для зняття арешту з майна та що арешт може бути знятий за рішенням суду.   
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
            ОСОБА_1 та Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.51-53), у судове засідання не з`явилися, судова повістка-повідомлення, направлена на поштову адресу ОСОБА_1 , повернулася до апеляційного суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження ОСОБА_1 .
Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, ОСОБА_1 був належним чином  повідомленим про день, час та місце апеляційного розгляду, учасники справи клопотання про перенесення судового засідання не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи встановлено, що постановою державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 7 квітня  2016 року накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , про що 30 травня 2016 року внесено запис до Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
11 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Торхова А.А. звернулася до Дніпровського відділу ДВС у місті Києві із заявою про зняття арешту з майна ОСОБА_1 .
Листом начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 
                                                                                  
Бориса Біляєва адвокату Торхановій А.А. повідомлено, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з боржника на користь ОСОБА_2 12 349грн. 30 травня 2016 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Надати більш детальну інформацію неможливо у зв`язку із знищенням документообігу відділу на підставі закінчення строків зберігання справ відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5.
Також, посилаючись на положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», начальник відділу зазначив, що немає правових підстав для зняття арешту з майна.
Залишаючи скаргу без розгляду, суддя першої інстанції виходила з того, що за змістом поданої скарги на дії державного виконавця, ОСОБА_1 оскаржує постанову про арешт майна боржника від 7 квітня 2016 року, однак зі скаргою боржник звернувся 25 вересня 2024 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною 1 статті 449 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на нормах процесуального права.
Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 449 ЦПК України, у редакції на час подання скарги, встановлено строк для звернення із скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного 
                                                                                  
Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду  у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 зазначено, що «відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Зі змісту скарги ОСОБА_1 вбачається, що він просить зобов`язати посадових осіб Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього його майна, який був накладений постановою державного виконавця від 7 квітня 2016 року.
При цьому, ні мотивувальна, ні прохальна частини скарги не містять доводів про незаконність постанови про накладення арешту на майно боржника та прохання про скасування постанови від 7 квітня 2016 року, а відтак суддя першої інстанції прийшла до помилкового висновку, що скаржником оскаржується саме постанова державного виконавця від 7 квітня 2016 року.
Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 оскаржується бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який протягом тривалого часу не вирішував питання про скасування арешту, який був накладений на майно ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадження, а на звернення представника боржника від 11 вересня 2024 року, відмовив у скасуванні арешту, посилаючись на положення ст. 59 закону України «Про виконавче провадження».
За змістом скарги ОСОБА_1 саме цю відмову оскаржує скаржник, як бездіяльність органу примусового виконання рішень, і скарга ним подана протягом десяти днів з дня надання відповіді начальником Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відмову скасувати арешт з майна ОСОБА_1 .
Виходячи з вищевикладеного, суддя першої інстанції прийшла до помилкового висновку, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду із скаргою на бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
                                                                                  
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Суддя першої інстанції, залишаючи скаргу на бездіяльність органу примусового виконання рішень без розгляду, порушила норми процесуального права, що призвело постановлення помилкової ухвали, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
            Ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року скасувати, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) направити до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти дня з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 4 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.І. Ящук