ОКРЕМА ДУМКА
суддів М. В. Мазура, О. О. Банаська, Л. Ю. Кишакевича, В. В. Короля до постанови Великої Палати від 14 травня 2025 року у справі № 466/2086/14-ц 
 
1.   У цій справі позов, ініційований заступником прокурора Львівської області (далі - Позивач, прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, назву якого змінено на Міністерство розвитку громад та територій України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця», до Брюховицької селищної ради, правонаступником якої є Львівська міська рада, ОСОБА_1 (далі - Заявниця), третя особа - Відділ Держземагенства у м. Львові, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, був спрямований на визнання незаконним та скасування п. 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 20 липня 2006 року № 94 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок в смт Брюховичі» та про скасування державного акта про право власності на землю від 14 грудня 2006 року, виданого ОСОБА_1 , та державної реєстрації права власності на земельну ділянку. 
2.   Рішенням від 12 вересня 2014 року Шевченківський районний суд м. Львова в задоволенні позову заступника прокурора Львівської області відмовив. Суд першої інстанції виходив із того, що ДТГО «Львівська залізниця» не довело і не підтвердило наявності права на постійне користування спірною земельною ділянкою, оскільки у нього відсутній державний акт та технічна документація на земельну ділянку в межах смуги відведення, не надало інформації про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою та не надало доказів виносу меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Також суд дійшов висновку про те, що наданий позивачем план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 1962 року не може бути доказом, що підтверджує право користування ДТГО «Львівська залізниця» спірною земельною ділянкою, оскільки він не затверджений органом місцевого самоврядування і не передавався до селищної ради
3.   .Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та апеляційну скаргу ДТГО «Львівська залізниця» задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 20 липня 2006 року № 94 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок у смт Брюховичі» в частині затвердження технічної документації для видачі державного акта на право власності на землю площею 0,1366 га на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 також скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2006 року серії ЯГ № 516531, виданий ОСОБА_1 , та державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.
4.   Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від14 січня 2015 року у відкритті касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року відмовлено.
5.   Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 24 жовтня 2024 року у справі «Drozdyk and Mikula v. Ukraine», яке набуло остаточного характеру 24 січня 2025 року, дійшов висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
6.   З огляду на це, Заявниця звернулась до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами. 
7.   Розглянувши заяву, Велика Палата дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа має бути передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
8.   Ми безперечно погоджуємося з рішенням Великої Палати в частині скасування рішення суду апеляційної інстанції, проте вважаємо, що у цій ситуації не було потреби в передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, натомість Велика Палата мала ухвалити своє рішення, відмовивши у задоволенні позову.
9.   Особливість цієї справи полягає в тому, що ЄСПЛ у своєму рішенні чітко вказав на заходи індивідуального характеру, які мають бути вжиті державою: «заявники повинні бути поставлені, наскільки це можливо, у ситуацію, еквівалентну тій, у якій вони перебували б, якби не було порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Таким чином, держава-відповідач повинна забезпечити за допомогою належних засобів і в розумні строки повне відновлення прав заявників на витребувану землю (у тому числі шляхом поновлення національного провадження, де це застосовно), або надання грошової компенсації (розрахованої відповідно до національних вимог щодо оцінки майна та практики Суду), або порівнянного майна».
10.   На нашу думку, передача справи на новий розгляд в суд апеляційної інстанції, по-перше, не сприятиме відновленню прав заявниці «в розумні строки», а по-друге, є недоречним, оскільки з огляду на обраний у межах цієї справи позивачем спосіб захисту і стадію судового провадження апеляційний суд a priori не матиме можливості ухвалити рішення про надання грошової компенсації або порівняного майна, а тому відмова в позові залишається єдиним можливим варіантом відновлення прав заявниці (із тих, які були запропоновані ЄСПЛ). 
11.   На результат розгляду цієї справи також не може вплинути нещодавно прийнятий Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-IX, який передбачає можливість вирішення судом «питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві» (ст. 390 ЦК України), але лише при ухваленні судом «рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади», а не в разі визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у приватну власність чи скасування державного акта про право власності на землю, про що прокурор просить у своєму позові.
 
Судді                                                                                М. В. Мазур
О. О. Банасько
Л. Ю. Кишакевич
В. В. Король