ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року	Львів	Справа № 140/2755/25 пров. № А/857/11776/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання -           Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):
від відповідача -                                         Дмитрук Я.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine» на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2025р. про відмову у вжитті заходів забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine» до Головного управління ДПС у Волинській обл. про визнання відсутності компетенції (повноважень) на призначення і проведення перевірки, визнання протиправним і скасування наказу про проведення планової виїзної перевірки (суддя суду І інстанції: Смокович В.І.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 19.03.2025р. м.Луцьк; дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2025р. відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Inter Cars Ukraine» про забезпечення його позову до Головного управління /ГУ/ ДПС у Волинській обл. про визнання відсутності компетенції (повноважень) на призначення і проведення перевірки, визнання протиправним і скасування наказу про проведення планової виїзної перевірки (а.с.43-46).

Розгляд заяви ТзОВ «Inter Cars Ukraine» про забезпечення позову проведено судом за правилами ч.1 ст.154 КАС України у порядку письмового провадження за відсутності учасників справи.

          Не погодившись із вказаною ухвалою суду, її оскаржив позивач ТзОВ «Inter Cars Ukraine», який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити (а.с.52-60).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що без зупинення дії оскаржуваного наказу звернення до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про призначення перевірки позбавлено сенсу, як і подальший судовий розгляд цього питання, а тому по суті це буде відмовою у доступі до правосуддя.
Також мотивуючи свою ухвалу, суд першої інстанції помилково зазначив, що спірні заходи забезпечення фактично підміняють собою судове рішення у справі та вирішують позовні вимоги до розгляду справи по суті судом. При цьому, зупинення дії індивідуальних актів не призводить до втрати їх чинності, а лише тимчасово зупиняє їх дію.
Іншим мотивом суду було те, що вірогідність можливості застосування до позивача адміністративного арешту в майбутньому не може бути підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, що прямо суперечить правовій позиції суду касаційної інстанції, викладеній в постанові від 22.08.2024р. у справі № 140/5720/24.
Водночас, в справі є належні підстави сумніватися у законності перевірки (зокрема порушення порядку її призначення та відсутність компетенції у контролюючого органу), це є достатньою підставою зупинення дії оскаржуваного наказу. Основною метою забезпечення позову є запобігання ситуації, коли навіть позитивне рішення суду в майбутньому буде складно або неможливо реалізувати. Суд недостатньо дослідив цю обставину, фактично визнавши, що податковий орган має перевагу в процесі.
Суд вказав, що платник податків може пізніше оскаржити результати перевірки. Але такий підхід ігнорує той факт, що навіть незаконна перевірка може призвести до фінансових втрат, репутаційних ризиків і додаткових судових витрат, про що на прикладі було мотивовано у заяві про забезпечення позову.
У розглядуваному випадку суд не застосував до позивача (приватної особи) такий стандарт доказування як баланс вірогідностей, натомість застосував стандарт — поза будь-яким розумним сумнівом, який застосовується саме до владних суб`єктів. 

Відповідач ГУ ДПС у Волинській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.79-83).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як слідує із матеріалів справи, 17.03.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач ТзОВ «Inter Cars Ukraine» звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати відсутність компетенції (повноважень) відповідача ГУ ДПС у Волинській обл. щодо призначення та проведення документальної планової виїзної перевірки Луцької філії ТзОВ «Inter Cars Ukraine»; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС у Волинській обл. № 737-п від 04.03.2025р. «Про проведення документальної планової виїзної перевірки Луцька філія ТзОВ «Inter Cars Ukraine» (а.с.1-6).

Одночасно із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив застосувати забезпечення позову шляхом зупинення дії індивідуального акту - наказу ГУ ДПС у Волинській обл. № 737-п від 04.03.2025р. «Про проведення документальної планової виїзної перевірки Луцька філія ТзОВ «Inter Cars Ukraine» до набрання законної сили рішенням в справі (а.с.27-30).
В обґрунтування необхідності вжиття заходу забезпечення позову заявник зазначав про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити поновлення порушених прав та інтересів платника податків до ухвалення рішення в цій адміністративній справі та позбавить сенсу позовну заяву, як і подальший судовий розгляд цього питання.
Вважає, що розглядуване клопотання відповідає предмету позову, є співмірним з позовними вимогами та не унеможливлює здійснення відповідачем покладених на нього положеннями Податкового кодексу /ПК/ України функцій та повноважень. 
Вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого ставища до розгляду справи по суті, не вплине на можливість реалізації податковим органом його контролюючих функцій після розгляду справи по суті.

Відмовляючи у задоволенні заявленого клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ТзОВ «Inter Cars Ukraine» не довів існування реальної загрози завдання шкоди його правам, внаслідок невжиття заходів для забезпечення адміністративного позову до ухвалення рішення у справі. Разом із тим, проведення документальної планової виїзної перевірки не призведе до зупинення роботи позивача.
Дійсно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно та є небажаними для нього. Проте, відповідно до ст.150 КАС України, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дій та/або бездіяльності може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.
Сам по собі факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Окрім того, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Встановлена в судовому порядку незаконність проведення документальної планової виїзної перевірки позивача унеможливлює виникнення правових наслідків такої, у тому числі, визначення за її наслідками зобов`язання податковим повідомленням-рішенням.
Отже, захист прав платника податків від незаконної перевірки може здійснюватися не лише та не виключно за допомогою інституту забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу про перевірку. Вважаючи призначену перевірку неправомірною, платник податків має право не допускати працівників контролюючого органу до перевірки, по-перше, убезпечивши себе таким чином від незаконного (на думку платника податків) контрольно-перевірочного заходу, та, по-друге, забезпечивши своє право на оскарження у судовому порядку наказу на перевірку. Можливість застосування адміністративного арешту майна платника податків не є доказом невідворотності негативних наслідків, оскільки обґрунтованість такого арешту має бути перевірена судом протягом 96 годин та саме в межах розгляду справи про обґрунтованість адміністративного арешту платник податків може довести неправомірність проведення перевірки.

Враховуючи в сукупності обставини справи, колегія суддів приходить до переконливого висновку про відсутність достатніх та необхідних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, про обґрунтованість та підставність відмови суду в забезпеченні позову і дотримання судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали вимог ст.150 КАС України. 
Наведений висновок обґрунтовується наступним.

Відповідно до ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За правилами ч.1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено, серед іншого, шляхом: зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
Згідно роз`яснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989р., рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2019р. у справі № 826/10936/18 та від 30.09.2019р. у справі № 420/5553/18.
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Під час вирішення заяви про забезпечення позову встановлено, що 04.03.2025р. відповідач прийняв наказ № 737-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки Луцька філія ТзОВ «Inter Cars Ukraine» (зворот а.с.9).
Також позивачу скеровано повідомлення № 241 від 04.03.2025р. про проведення планової перевірки (а.с.9).

Вважаючи проведення перевірки протиправним, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом. Підставами заявленого позову визначено прийняття спірного наказу за відсутності затвердженого та опублікованого Плану-графіку проведення документальних планових перевірок платників податків на 2025 рік; чинне законодавство не дає можливості проводити повторні планові перевірки за вже обревізовані періоди; порушення процедури призначення перевірки та відсутність повноважень для проведення перевірки.

Водночас, аналіз поданого клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову та матеріалів справи свідчить про те, що доводи клопотання ґрунтуються виключно на припущеннях, які не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються усталеною судовою практикою.
При цьому, будь-яких достовірних доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; для відновлення порушених прав позивачу необхідно буде докласти значних зусиль, часу та витрат, позивачем не представлено.

          Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані нормами ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст.62 ПК України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Апеляційний суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.
Відповідно до ст.1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У разі оскарження відповідного акту суб`єкта владних повноважень, особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. 
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст.150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Крім того, колегія суддів вважає, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом. У разі задоволення такої заяви позивача суд своєю ухвалою фактично продовжує спірні правовідносини для позивача, але ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою для виникнення та зміни таких правовідносин.
Отже, вжиття заходів забезпечення позову в запропонований позивачем спосіб фактично буде вирішено спір по суті, що суперечить меті застосування ст.150 КАС України.

Оцінюючи в сукупності викладене, колегія суддів приходить до переконання про те, що позивачем не наведено вагомих мотивів, які б давали підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
На цій підставі колегія суддів формує висновок про те, що судом першої інстанції надано правильну правову оцінку підставам застосування заходів забезпечення адміністративного позову, заявленим у заяві про забезпечення позову, на відповідність їх вимогам ч.2 ст.150 КАС України і, як наслідок, судом відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову за відсутності підстав, визначених ч.2 ст.150 КАС України.

Отже, заявлене клопотання про вжиття заходів забезпечення позову є безпідставним та необґрунтованим, через що не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.
Конкретних фактів порушення прав та інтересів позивача, очевидність заподіяння шкоди таким інтересам прийняттям оскаржуваного рішення в заяві про забезпечення позову не наведено, оскільки йдеться лише про ймовірність та припущення щодо можливого настання таких порушень без посилання на конкретні факти.
Крім того, в заяві про забезпечення адміністративного позову не наведено конкретних обґрунтувань порушення прав заявника із обов`язковим підтвердженням цього відповідними доказами, а також посилання на явну протиправність оскаржуваного рішення відповідача, яка може бути встановлена лише під час розгляду справи по суті, що є безумовною підставою для відмови у застосуванні попереднього судового захисту у вигляді забезпечення позову.

Великою Палатою Верховного Суду сформульована у постанові від 08.09.2021р. в справі № 816/228/17 правова позиція, відповідно до якої «у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.».
Водночас, у відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Волинській обл. наголошує на тому, що представників податкового органу допущено до проведення спірної перевірки (а.с.79-84).
З цих же причин підстави для застосування адміністративного арешту на майно чи арешту коштів на рахунках платника податків є відсутніми.

Звідси, заявник не довів та документально не підтвердив обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам ТзОВ «Inter Cars Ukraine», які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів. Окрім того, в матеріалах справи є відсутніми докази на підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. 
До того ж, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі заявник не наводить доводів на спростування висновків суду про відсутність конкретних обґрунтувань порушення його прав із обов`язковим підтвердженням належними і допустимими доказами.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що зазначені ТзОВ «Inter Cars Ukraine» в заяві про забезпечення позову доводи не свідчать про наявність законних та переконливих підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст.151 КАС України.

          Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів зазначає, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в заяві про забезпечення позову, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені ТзОВ «Inter Cars Ukraine» в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при постановленні ухвали суду і погоджується з висновками суду першої інстанції в цьому провадженні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків ухвали суду, а тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

В силу приписів ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ТзОВ «Inter Cars Ukraine».

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine» на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2025р. про відмову у вжитті заходів забезпечення позову в адміністративній справі № 140/2755/25 залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду – без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Товариство з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена в касаційному порядку. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 05.05.2025р.