ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 квітня 2025 року 
м. Київ
справа № 348/1781/21
провадження № 51-4432км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                            ОСОБА_5 ,
засудженого                       ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 червня 2024 року у кримінальному провадженні, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89 КК раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2024 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки. 
Згідно з вироком суду    ОСОБА_6 в період часу з 8 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року вчинив 6 епізодів крадіжок за обставин, детально викладених у вироку. 
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення та поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, та за ч. 2 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, місцевий суд, звільнивши засудженого від відбування покарання з випробуванням, належним чином не врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, а також безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому. Апеляційний суд повторно не дослідив матеріали, які характеризують особу винного, та не спростував доводи прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком лише на 2 роки, а також про м`якість покарання у зв`язку із суспільною небезпекою вчиненого. Отже, рішення апеляційного суду є незаконним і підлягає скасуванню.
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Засуджений та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно зі ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність випливає, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням та водночас належним чином умотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та обставини вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, його посередню характеристику за місцем проживання, те що він на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра, однак на період, що відноситься до інкримінованого його злочину і на даний час перебуває у стані, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. 
Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому, оскільки він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся перед судом, шкодує про вчинене та добровільно відшкодував завдані потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та частково ОСОБА_13 збитки, в суді надав послідовні визнавальні показання.  
Отже, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (а саме: щирого каяття, добровільного відшкодування заподіяної шкоди, позиції потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , котрі не наполягали на суворому покаранні), суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
За ч. 2 ст. 185 КК суд призначив ОСОБА_6 покарання у межах санкції цієї частини статті у виді 1 року обмеження волі та визначив остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Також, місцевий суд вважав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства і застосував положення статей 75, 76 КК. 
При цьому, як видно з матеріалів справи, суд послався на одні й ті ж обставини, як при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК, так і при його звільненні від відбування остаточного покарання з випробуванням на підставі положень статей 75, 76 КК.
Не погодившись із вироком суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі сторона обвинувачення, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просила скасувати оскаржуване рішення в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді 1 року обмеження волі, за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 2 років позбавлення волі та визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. 
В обґрунтування своїх вимог прокурор наголошував на тому, що призначене ОСОБА_6 покарання з випробуванням є явно несправедливим у зв`язку із м`якістю, оскільки суд не прийняв до уваги, що злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК, які вчинені засудженим, згідно з ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років. 
Крім того, судом належним чином не враховано характер і ступінь суспільної небезпечності скоєних кримінальних правопорушень, зокрема, те що вони характеризуються умисною формою вини, носять високий ступінь суспільної небезпечності, оскільки вчинив їх ОСОБА_6 повторно, за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у приміщення. Отже, прокурор вважав, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, сприяло призначенню ОСОБА_6 необґрунтовано м`якого покарання.    
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції, вважав, що місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК та погодився з його висновком про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.
Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, суд наголосив на тому, що потерпілі претензій до обвинуваченого не мають і не наполягають на суворому покаранні, а думка потерпілих у цьому випадку має вирішальне значення. Обвинувачений визнав вину, розкаявся, сприяв слідству, а заподіяна ним шкода відшкодована. 
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням статей 69, 75 КК є співмірним скоєному.
Проте, на думку колегії суддів, апеляційний суд вищенаведені доводи сторони обвинувачення в повному обсязі не перевірив та свій висновок про законність рішення суду першої інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК належним чином не обґрунтував.
Зокрема, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначеного питання суд має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що положення ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які необхідно послатися у рішенні.
Водночас, поза належною увагою апеляційного суду залишилося те, що місцевий суд врахував одні й ті ж обставини при призначенні ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК, а також при звільненні останнього від відбування остаточного покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК. 
Отже, Верховний Суд вважає, висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК невмотивованим та передчасним, оскільки зі змісту ухвали апеляційного суду не вбачаються конкретні підстави, передбачені положеннями цієї статті КК, відмінні від підстав для застосування положень ст. 69 КК або додаткові до них, на ґрунті яких апеляційний суд визнав можливим застосування цієї норми закону.
До того ж, на переконання колегії суддів, у зв`язку з призначенням ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, вчинені засудженим епізоди таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у інше приміщення та у житло, фактично залишилися безкарними, що не може вважатися виправданим з точки зору досягнення щодо засудженого мети кримінального провадження. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що думка потерпілого може бути врахована судом під час призначення покарання, однак не є вирішальною, а тому вважає, що протилежні висновки апеляційного суду не є обґрунтованими.  
З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії, застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК є необґрунтованим, й таким, що не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчинення ним нових злочинів, а тому вважає доводи прокурора в цій частині слушними. 
Водночас, колегія суддів не погоджується з твердженнями прокурора про безпідставне визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття засудженого у вчиненому. 
Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. 
Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття. 
Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті. У вчиненому розкаявся, пояснив, що дуже шкодує про скоєні злочини, зробив для себе висновки та обіцяв, що подібного вчиняти не буде. Зазначив, що попросив пробачення у потерпілих та майже повністю відшкодував збитки. Під час апеляційного розгляду було встановлено, що заподіяна шкода відшкодована (захисником долучено квитанцію про відшкодування ОСОБА_6 збитків ОСОБА_13 ), ОСОБА_6 вину визнав, розкаявся та сприяв слідству. 
Отже, з огляду на повне визнання вини засудженим, надання критичної оцінки своїм протиправним діям, бажання залагодити провину, що підтверджується конкретними діями останнього, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження прокурора про безпідставне визнання судом обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 - щире каяття у вчиненому.
Крім того, під час апеляційного перегляду справи прокурор не вказував про безпідставність визнання такої обставини пом`якшуючою, а навпаки просив суд призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, яку було застосовано за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, однією з якої визнано - щире каяття. 
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК слід визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, м`яким покаранням, а протилежні висновки апеляційного суду в цій частині ухвали - необґрунтованими відповідно до вимог ст. 419 КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, який необхідно провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а також перевірити доводи прокурора про необхідність закриття кримінального провадження за епізодом викрадення ОСОБА_6 майна потерпілої ОСОБА_12 від 10 січня 2021 року, у зв`язку з набранням чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».
За умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 у тому ж обсязі, за наявності тих самих даних про особу обвинуваченого та обставин, що впливають на призначення покарання, призначене останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, м`яким покаранням.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                      ОСОБА_3