ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 р.	Справа № 520/1163/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання  Труфанової К.М.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами по справі № 520/1163/24
за позовом              ОСОБА_1      
до            Харківської обласної прокуратури                       
          про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
04.11.2024 ОСОБА_1 подав до Другого апеляційного адміністративного суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2024 у справі № 520/1163/24.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2024 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2024 по справі №520/1163/24 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2024 клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами – відхилено.
Заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами - повернуто заявникові без розгляду.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2025 ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2024 по справі №520/1163/24 - скасовано.
Справу № 520/2263/24 направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Ухвалою від 10.03.2025 клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами – задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.
Відкрито провадження за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_1 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Харківської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910108, вул. Б.Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001) про зобов`язання вчинити певні дії.
          Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Харківської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910108, вул. Б.Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001) про зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
Визнати період навчання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет «ім. Ярослава Мудрого») з 01.09.1988 р. по 30.06.1993 р. стажем державної служби. 
Зобов`язати Харківську обласну прокуратуру (код ЄДРПОУ 02910108) зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) період його навчання в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет «ім. Ярослава Мудрого») з 01.09.1988 р. по 30.06.1993 р. до стажу державної служб
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 р. була прийнята без урахування важливих обставин, про те, що з надбавки за вислугу років, яку нараховував роботодавець – Харківська обласна прокуратура, за період навчання в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет «ім. Ярослава Мудрого» з 01.09.1988 р. по 30.06.1991 р., відповідачем із заробітної плати кожного місяця за час  роботи в органах прокуратури утримувався та сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, згідно із законодавством, що діяло в той період.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської обласної прокуратури, в якому просив суд:
- визнати період навчання ОСОБА_1 в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет "ім. Ярослава Мудрого") з 01.09.1988 по 30.06.1991 стажем державної служби;
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру зарахувати ОСОБА_1 період його навчання в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет "ім. Ярослава Мудрого") з 01.09.1988 по 30.06.1991 до стажу державної служби.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 по справі №520/1163/24 - залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 23.10.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2024 у справі №420/7317/24.
Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що вказані заявником обставини, не є нововиявленими та істотними.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), постанова або ухвалу суду, що набрала законної сили, може бути переглянута у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Згідно з ч. 2 ст. 361 КАС України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:
1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи
2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;
3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.
Згідно з ч. 4 ст. 361 КАС України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:
1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;
2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
В адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто, перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.
Нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення. Ці обставини повинні бути належним чином підтверджені письмовими доказами, показаннями свідків, нотаріальною формою певних документів тощо.
Отже, нововиявлені обставини відрізняються від нових обставин, обставин, що змінилися, та нових доказів за часовими ознаками, предметом доказування та істотністю впливу на судове рішення.
Нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ. Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 2а-23903/09/1270, від 03 квітня 2018 року у справі № 477/1012/14-а, від 26 червня 2019 року у справі №493/410/15-а.
Перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин. До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору. Необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх наявність на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у заяві зазначає, що під час розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції він заявляв клопотання (з яким не мав можливості звернутися до суду першої інстанції внаслідок того, що проводилось спрощене провадження без виклику сторін у судове засідання): витребувати у відповідача - Харківської обласної прокуратури і дослідити в судовому засіданні бухгалтерські документи, які свідчать про те, що період навчання в Українській Юридичній Академії зараховувався позивачу для отримання процентної надбавки до заробітної плати в органах прокуратури за вислугу років з 08.08.1994 - дати присвоєння класного чину. Вказані обставини підтверджувались відповіддю Харківської обласної прокуратури від 18.07.2023 № 27-189ВИХ-23, яку суд, як письмовий доказ, не прийняв до уваги. У задоволенні клопотання про витребування у відповідача бухгалтерських документів позивачу було відмовлено з посиланням на необгрунтування вжиття заходів для самостійного отримання цих доказів.
Позивач посилається на те, що самостійно звернувся до Харківської обласної прокуратури з запитом щодо надання інформації з цього питання.
Згідно відповіді Харківської обласної прокуратури від 24.10.2024 №27-165вих., надбавка до заробітної плати за вислугу років ОСОБА_1 нараховувалась з червня 1995 року по липень 2000 року. З неї проводилось утримання страхових внесків на обов`язкове пенсійне страхування згідно з чинним законодавством.
Позивач також посилається на інформацію щодо помісячних та загальних сум утримань із заробітної плати ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України (обов`язкове пенсійне страхування) з 1994 по 2000 роки.
Отже, позивач вважає, що Харківська обласна прокуратура листом від 24.10.2024 р. № 27-165 вих. підтвердила нарахування надбавки до заробітної плати за вислугу років на підставі Положення про порядок виплати процентних надбавок за вислугу років до заробітної плати працівникам органів прокуратури, затвердженого Указом Президента України від 20.12.1991 р. № 11/91, із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 19.08.1992 р. № 424/92; проведення утримання страхових внесків на обов`язкове пенсійне страхування з надбавки за вислугу років ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України з червня 1995 року по липень 2000 року.
На думку позивача, дані, викладені у вказаних листах, являються нововиявленою обставиною, яка не досліджувалась судом і, яка має суттєве значення для правильного вирішення спору.
Крім того, позивач посилається на те, що у своєму позові він послався як на підставу своїх позовних вимог на пункт д ст. 56 закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5.11.1991 р. № 1788-XII (який діяв під час його навчання у вищому учбовому закладі - в Українській Юридичній Академії у період з 01.09.1988 р. по 30.06.1993 р. і весь час подальшої його роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників з 14.07.1993 р. по 17.07.2000 р. і на всіх інших посадах в Харківському районному суді Харківської області до виходу у відставку 01.08.2018 р. і продовжує діяти і зараз) до виду трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи який дає право на трудову пенсію зараховується: «навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі»).
Той факт, що саме це законодавство підлягає застосуванню, на думку позивача, підтверджується пунктом 2.3.2. рішення Конституційного суду України (щодо гарантій соціального захисту державних службовців) справа № 3-132/2018(5462/17) від 23 грудня 2022 року № 3-р/2022, де вказано: «Із 1 січня 1992 року пенсійне забезпечення всіх осіб, зокрема осіб, які перебували на службі в органах державної влади, внормовано Законом України „Про пенсійне забезпечення“ від 5 листопада 1991 року № 1788-XII».
Позивач посилається на те, що він навчався в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет «ім. Ярослава Мудрого») з 01.09.1988 р. по 30.06.1993 р., тобто правовідносини регулюються пункт д ст. 56 закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5.11.1991 р. № 1788-XII.
Судовим розглядом встановлено, що наказом прокурора Харківської області від 14.07.1993 року №388 ОСОБА_1 призначено на посаду стажиста помічника прокурора Московського району м. Харкова.
Наказом прокурора Харківської області від 03.08.1994 року №449 призначено на посаду помічника прокурора Московського району м. Харкова.
Наказом Генерального прокурора України від 08.08.1994 року №420к відповідно до статті 47 Закону України "Про прокуратуру" присвоєно класний чин – юрист 3 класу.
У подальшому наказом прокурора Харківської області від 17.07.2000 №813 позивач звільнений із займаної посади та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням.
Позивач наголошує, що період навчання в Українській Юридичній Академії (нині Національний юридичний університет ім. Ярослава Мудрого) з 01.09.1988 р. по 30.06.1991 р., який був зарахований до стажу державної служби, та, за який, працюючи в органах прокуратури, позивач отримував процентну надбавку до заробітної плати в органах прокуратури за вислугу років з 08.08.1994 р., зараз не зараховується до стажу державної служби.
Не погоджуючись із такими діями суб`єкта владних повноважень, та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, Харківський окружний адміністративний суд виходив з того, що відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ №283 від 03.05.1994 року, на яку посилається позивач зазначено, що до стажу державної служби зараховується лише робота (служба), період навчання не зараховується.
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 по справі №520/1163/24 - залишив без змін.
Під час розгляду справи суди виходили з положень Порядку обчислення стажу державної служби, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229 (далі - Порядок № 229), який визначає механізм обчислення стажу державної служби.
Пунктом 4 Порядку № 229 встановлено, що стаж державної служби обчислюється відповідно до частини другої статті 46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 №889-VІІІ.
Статтею 46 Закону № 889 визначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема: час перебування на посаді державної служби відповідно до Закону; час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
У пункті 6 Порядку № 229 також зазначено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону.
Відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889, стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом (тобто, до 1 травня 2016 року) обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Так, з урахуванням положень вищезазначених норм права та наявних у матеріалах справи доказах, суд, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що до 1 травня 2016 року право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягали певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 1 травня 2016 року у відповідності до статті 90 Закону № 889, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно з пунктом 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723 в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, розділом XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889 передбачено, що за наявності у особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії, відповідно до статті 37 Закону № 3723, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до статті 37 Закону № 3723 після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723 та пунктами 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889, а саме щодо віку, стажу державної служби або стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приведених положень законодавства, відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ №283 від 03.05.1994 року, зазначено, що до стажу державної служби зараховується лише робота (служба), період навчання не зараховується.
Колегія суддів зазначає, що судом була надана оцінка посиланням позивача на п. 109 Положення «Про порядок призначення та виплати державних пенсій», затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 щодо зарахування спірного періоду навчання до стажу державної служби, відповідно до якої зазначена норма передбачала зарахування навчання у вищих навчальних закладах до загального стажу роботи, а не до стажу державної служби.
Крім того, колегія суддів наголошує, що посилання позивача у заяві на те, що судом помилково, на думку заявника, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, а також на порушення судом інших вимог КАС України, не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки такий перегляд є особливим видом провадження та на відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.
Колегія суддів зазначає, що у ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що суд під час розгляду справи дав оцінку твердженням позивача, викладеним ним у адміністративному позові та з рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 і постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2024 по справі №520/1163/24 вбачається, що вказані обставини були предметом дослідження у цій справі, відтак судами надано їм оцінку.
Крім того, обставини, на які посилається заявник, як на нововиявлені, повинні бути істотними настільки, що врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийнято, тобто фактично спростовувати зазначені вище висновки суду або свідчити про протилежне. Проте, вказані заявником обставини як нововиявлені, не є фактичними даними, що спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення та не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
Також судом враховується, що Європейський суд з прав людини у рішенні Христов проти України зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову  частину  спільної спадщини   Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися  під сумнів.  Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.
Згідно із цим принципом жодна сторона не  має  права  вимагати  перегляду  остаточного  та  обов`язкового  до  виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися  повторного  розгляду та  винесення  нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду  мають  здійснюватися  для  виправлення  судових помилок  і  недоліків,  а  не  для нового розгляду справи.  Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для  нового  розгляду  справи.  Відхід  від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п.п. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 р. (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Тобто, процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам ст. 6 Конвенції та положенням законодавства України та мають бути збалансовані з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані заявником  обставини не є нововиявленими в розумінні ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України, так як  не змінюють встановлених судом обставин (норм матеріального права), не впливають на результат вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 по справі № 520/1163/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич   	
Повний текст постанови складено  26.05.2025 року