КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 760/10727/22
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5371/2025                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                      Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року (суддя Аксьонова А.М.) про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
встановив:
у серпні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила:
            визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 січня 2022 року № 19 у частині, що стосується її звільнення з посади радника з гендерних питань апарату радників військової частини НОМЕР_1 ;
            поновити її на роботі у військовій частині НОМЕР_1 з дати звільнення на посаді радника з гендерних питань апарату радників військової частини НОМЕР_1 ;
            стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 2 липня 2021 року вона була призначена на посаду радника з гендерних питань апарату радників військової частини НОМЕР_1 , 26 листопада 2021 року отримала попередження про наступне звільнення 31 січня 2022 року у зв`язку зі скороченням її посади та звільнена із займаної посади наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 19 від 31 січня 2022 року.
            Позивачка вважала, що згідно переліку змін до штату ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 листопада 2021 року ні скорочення численності, ні скорочення штату працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 не відбулось. Фактично займану нею посаду було виведено з апарату радників ІНФОРМАЦІЯ_1 та введено до Управління/ ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто змінилась лише назва посади.
            Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на 
                                                                                  
порушення норм процесуального права.
            Позивачка зазначає, що розгляд справи у суді першої інстанції тривав 27 місяців, що є суттєвим порушенням вимог ст. 275 ЦПК України, якою встановлено двомісячний термін для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.
            Також, позивачка посилається на те, що судом не порушувалося питання про заміну відповідача та залучення іншої особи, як відповідача. 
            Позивачка зазначає, що відповідачем було подано відзив на позов, заперечення, клопотання, інші документи та докази також було подано через уповноваженого представника відповідача, який не обґрунтовував свої заперечення проти позову тим, що вона пред`явила позов до неналежного відповідача, навпаки, просив відмовити у задоволенні позову по суті.
            Також, позивачка посилалась на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального прав та проігнорував той факт, що командир військової частини НОМЕР_1 був зобов`язаний в силу наданих йому за посадою повноважень представляти інтереси військової частини в суді.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник військової частини НОМЕР_1 - Коломієць В.М. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів позивачки про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки вони зводяться до порушенням судом строків розгляду справи, перенесення ряду судових засідань, незгодою позивачки з призначенням нового складу суду, тощо.
            Також представник відповідача вважає безпідставними твердження позивачки з приводу того, що суд першої інстанції не порушував питання про заміну відповідача та залучення іншої особи у якості співвідповідача, оскільки відповідно до положень ст. 51 ЦПК України суд може замінити відповідача або залучити співвідповідача виключно за клопотанням позивача, а не з власної ініціативи. Разом з цим, в матеріалах справи наявна довідка з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зі змісту якої вбачається, що військова частина НОМЕР_1 перебуває у статусі об`єкта без права юридичної особи, що й було прийнято до уваги судом при постановлені ухвали про закриття провадження у справі.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - Верчика М.Є. , який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
            З матеріалів справи встановлено, що наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 2 липня 2021 року № 123 ОСОБА_1 прийнята та призначена з 5 липня 2021 року на посаду радника з гендерних питань апарату радників військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України.
            Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31 січня 2022 року № 19 ОСОБА_1 звільнена з 31 січня 2022 року з посади радника з гендерних питань апарату радників військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату і відсутністю вакантних посад.
            Звертаючись у серпні 2022 року до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачка визначила відповідачем військову частину НОМЕР_1 .
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про зареєстровану юридичну особу - військова частина 
                                                                       
НОМЕР_1 . Згідно довідки № 11/20 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань військова частина НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , є відокремленим підрозділом Міністерства оборони України без права юридичної особи, а тому не наділена цивільною процесуальною дієздатністю і не може бути стороною у цивільному процесі.
            Також суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не було заявлено клопотань про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача.
            При цьому суд послався на положення пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України та вважав, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства у зв`язку із відсутністю сторони у цивільному процесі.
            Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він не ґрунтується на нормах процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.  
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
                                                                       
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Частина 1 статті 47 ЦПК України визначає, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Статтею 80 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина 1 статті 89 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного реєстру запису про її припинення (частина 4 статті 91 ЦК України).  
У відповідності до частини 1 статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.  
Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» встановлено, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, 
                                                                                  
професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом (п.4 ч.1 ст. 1).
Частинами першою та третьою статті 95 ЦК України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва. 
Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності (частина четверта статті 95 ЦК України).
У ЦК України не встановлюється спеціальних вимог щодо довіреності керівника відокремленого підрозділу. Підставою видачі такої довіреності буде виступати акт органу юридичної особи про призначення фізичної особи керівником філії або представництва. Довіреність керівника відокремленого підрозділу має комплексний характер. У частині першій статті 237 ЦК України прямо передбачено, що представник має право або зобов`язаний вчиняти тільки правочини (хоча, наприклад, допускаються винятки відносно, отримання заробітної плати, представництва акціонерів). Всі інші дії не охоплюються цивільним законодавством і регулюються іншими нормами, або взагалі позбавлені такого. До них відносяться й дії щодо процесуального представництва. Від імені юридичних осіб має право виступати керівник відокремленого підрозділу, а не сам підрозділ, адже поміж керівником і юридичною особою існують відносини представництва і його повноваження підтверджуються довіреністю юридичної особи. Процесуальні повноваження керівника відокремленого підрозділу мають бути вказані у довіреності юридичної особи. З урахуванням цивільно-правового положення філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19). 
За матеріалами даної справи встановлено, що як наказ про прийняття 

ОСОБА_1 на посаду, так і наказ про її звільнення були прийняті командиром військової частини НОМЕР_1 .
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , який датований 24 листопада 2022 року, командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 не зазначала, що військова частина не є юридичною особою та є неналежним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 . Також командир військової частини НОМЕР_1 не надавала довіреність, що вона діє від імені юридичної особи.
Під час судового розгляду 18 липня 2024 року суду була надана довідка з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 11/20, згідно якої військова частина НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ,  не є юридичною особою.
Також суду першої інстанції була надана копія наказу Головнокомандувача Збройних Сил України № 162 від 10 червня 2023 року про внесення змін до Положення про ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким пункт 12 Положення, яке було затверджено наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 15 березня 2023 року № 64/ДСК, викладено у такій редакції: «командування Медичних сил має статус без права юридичної особи, печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи та бланки встановленого зразка для здійснення повсякденної діяльності». 
Разом з цим, суду першої інстанції було надано Положення про ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке затверджене наказом Головнокомандувача Збройний Сил України № 64/ДСК від 15 березня 2023 року, згідно пункту 12 якого командування Медичних сил є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням, печатки, штампи і бланки для здійснення повсякденної діяльності та листування.
Отже, командування Медичних Сил втратило статус юридичної особи з 10 червня 2023 року, після внесення змін до Положення.
При цьому, матеріали справи не містять Положення про ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке діяло на час звільнення позивачки та пред`явлення даного позову до суду, а відтак суд першої інстанції не перевірив чи мав відповідач статус юридичної особи на час пред`явлення даного позову.
За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що позов пред`явлений до військової частини НОМЕР_1 , яка не є юридичною особою, оскільки судом не встановлені всі обставини справи.
Крім того, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав і не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України).
За положеннями стаття 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх 
                                                                                  
процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Виходячи із зазначених норм процесуального права, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач за час розгляду справи судом втратив статус юридичної особи, повинен був відповідно до положень ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачці її право заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, який має статус юридичної особи і до повноважень якого на даний час віднесено вирішення трудових спорів працівників військової частини НОМЕР_1 , або про заміну неналежного відповідача на належного, та наслідки вчинення або невчинення цих процесуальних дій.
Як свідчить протокол судового засідання від 25 листопада 2024 року суд першої інстанції свого обов`язку не виконав.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що даний спір перебуває у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва з серпня 2022 року, провадження у справі відкрито 26 вересня 2022 року, однак протягом двох років суд першої інстанції не вирішує даний спір, хоча позивачка звернулася до суду за захистом своїх трудових прав, стверджуючи про своє незаконне звільнення.
Такий тривалий розгляд трудового спору, безпідставне зупинення провадження у справі та неодноразове безпідставне закриття провадження у справі, свідчить про порушення судом положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Колегія суддів вважає, що закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до постановлення передчасної ухвали, тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
                                                                                   
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити до Солом`янського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.І. Ящук