ПОСТАНОВА                                                                                                 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 732/762/24
провадження № 61-926св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Агропромисловий кооператив «Старосільський»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу «Старосільський» про розірвання договору оренди землі
 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила достроково розірвати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та Агропромисловим кооперативом «Старосільський» (далі - АПК «Старосільський»), предметом якого є земельна ділянка (рілля) загальною площею 4,9172 га, кадастровий номер 7421480400:05:000:0144, та припинити речове право - право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7421480400:05:000:0144, яке зареєстроване у встановленому законом порядку за АПК «Старосільський».
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що між ОСОБА_2 і АПК «Старосільський» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,9172 га, кадастровий номер 7421480400:05:000:0144. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. 
 
Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 02 серпня                        2019 року за позивачкою визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 4,9172 га, кадастровий номер 7421480400:05:000:0144, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 . За умовами укладеного договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи                           є підставою для зміни або розірвання договору. Позивачка бажає розірвання договору оренди землі, оскільки таке право їй надано умовами договору.
 
У звязку з цим позивачка просила позов задовольнити.
 
Ухвалою Городнянського районного суду від 29 травня 2024 року в задоволенні клопотання арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф. про передання цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки до Господарського суду Запорізької області для розгляду в межах справи № 908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський» відмовлено.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Городнянський районний суд Чернігівської області заочним рішенням  від 12 червня 2024 року позов задовольнив. Розірвав договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та АПК «Старосільський», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 серпня 2013 року, предметом якого є земельна ділянка (рілля) загальною площею 4,9172 га, кадастровий номер 7421480400:05:000:0144, та припинив речове право - право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7421480400:05:000:0144, яке зареєстровано                              у встановленому законом порядку за АПК «Старосільський». Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинним договором оренди, якщо інше не передбачено договором оренди землі.
 
Пунктом 38 договору оренди землі, укладеного між  ОСОБА_2 і АПК «Старосільський», передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору. Позивачка не виявила наміру змінити сторону орендодавця в договорі та має намір розірвати договір.
 
Ухвалою Городнянського районного суду від 16 вересня 2024 року заяву арбітражного керуючого АПК «Старосільський» Кучака Ю. Ф. про перегляд заочного рішення у справі № 732/762/243 за позовом ОСОБА_1 до АПК «Старосільський» про розірвання договору оренди землі залишено без задоволення.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Чернігівський апеляційний суд постановою від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу АПК «Старосільський» в особі арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф. задовольнив частково. Заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року скасував, провадження у справі закрив. Роз`яснив ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до господарської юрисдикції. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25 квітня 2024 року відкрито провадження у справі                                 № 908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський», введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф. Постановою Господарського суду Запорізької області                      від 05 вересня 2024 року АПК «Старосільський» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.
 
Апеляційний суд зазначив, що з урахуванням законодавчих змін, пов`язаних із наданням права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки та можливості включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, заявлені  ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У січні 2025 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що  суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки не врахував, що спір не стосується питання щодо формування активу боржника, а тому не є пов`язаним із здійсненням провадження у справі про банкрутство АПК «Старосільський». Пред`явлена позивачкою вимога про розірвання договору оренди земельної ділянки не підлягає вартісній оцінці і є немайновою, а інших вимог майнового характеру до відповідача, який перебуває у процедурі банкрутства, вона не заявила. Отже, вказаний спір підлягає розгляду ув порядку цивільного судочинства. При цьому, пославшись на внесення змін до частини п`ятої статті 93 ЗК України, апеляційний суд не врахував, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
У січні 2025 року АПК «Старосільський» подав відзив на касаційну скаргу,                          у якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки вона є законною й обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. Також просив стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу.
 
У березні 2025 року  ОСОБА_1 подала письмові пояснення та заперечення щодо стягнення судових витрат.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2025 року відкрито касаційне провадження        у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
14 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що 15 серпня 2013 року між ОСОБА_2 і АПК «Старосільський» був укладений договір оренди землі, за яким ОСОБА_2 надала АПК «Старосільський» в строкове користування земельну ділянку (рілля) площею 4,9172 га, кадастровий номер 7421480400:05:000:0144, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Андріївської сільської ради Городнянського району Чернігівської області. Строк дії договору - 15 років.
 
Договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно                    27 серпня 2013 року.
 
Пунктом 38 вказаного договору передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору.
 
Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 02 серпня                      2019 року у справі № 732/1285/19 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку площею 4,92 га, з кадастровим номером 7421480400:05:000:0144, що розташована на території Андріївської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті                                ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 вересня                        2019 року № 180172683 відомо, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,92 га, кадастровий номер 7421480400:05:000:0144, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий                       і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним                                                    і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане                                                  з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
 
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи,                           в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
 
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
 
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.
 
Відповідно до пункту 8 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах                                              з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.
 
Згідно з частиною другою статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
 
Вказана норма права визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.
 
Апеляційний суд встановив, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25 квітня 2024 року, тобто до ухвалення районним судом судового рішення, відкрито провадження у справі № 908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський», уведено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф.
 
Постановою Господарського суду Запорізької області від 05 вересня 2024 року                                    у вказаній господарській справі АПК «Старосільський» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі                           № 752/4361/15 (провадження № 14-561цс19) вказано, що, виходячи з положень пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України у редакції, на час виникнення спірних правовідносин (аналогічні положення закріплено у пункті 8 частини першої статті                      20 ГПК України), частини другої статті 7 КУзПБ, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
 
Крім того, до спорів, пов`язаних із майновими вимогами до боржника, належать спори про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.
 
Справи у таких спорах належать до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Зазначені майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України.
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року                             у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19) вказано, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21 жовтня                       2019 року КУзПБ повинен відбуватися саме і виключно господарським судом,                             у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.                                 У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду скасувала судові рішення судів попередніх інстанцій, які зробили висновок про закриття провадження у справі,                          й передала матеріали справи до господарського суду, на розгляді якого перебувала справа про банкрутство боржника.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі                           № 916/585/18 (916/1051/20), провадження № 12-14гс21, зазначено, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
 
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду             від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19),                          від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17 (провадження № 12-160гс19), а також постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 921/557/15-г/10,                     від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі                           № 334/5073/19 (провадження № 61-20972св19).
 
У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17, від 12 червня                               2019 року у справі № 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах № 289/718/18 та № 289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.
 
Таким чином розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, із дня введення в дію КУзПБ, тобто з 21 жовтня 2019 року, має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.
 
Вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також дати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.
 
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що частинами першою, другою статті 131 КУзПБ передбачено, що майно боржника, яке підлягає реалізації                                    у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.
 
До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника, крім майна, визначеного частинами шостою і сьомою цієї статті та статтею 132 цього Кодексу.
 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.
 
Верховний Суд ураховує, що в постанові від 10 лютого 2021 року у справі                                       № 289/697/18 (провадження № 61-567св19) Верховний Суд зазначив, що спір за позовом орендаря, щодо якого порушено справу про банкрутство, про розірвання договорів оренди земельних ділянок не входить до числа тих, що належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим і охоплюється поняттям «власність» за змістом статті                                1 Першого протоколу до Конвенції, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди як немайнового.
 
Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 927/379/17 (927/485/20) указав, що відповідно до статті 7 КУзПБ у разі, якщо боржник не                                    є стороною в майновому спорі або відсутні позовні вимоги до боржника та щодо його майна, то такий спір розглядається в окремому позовному провадженні, а не                        в межах справи про банкрутство боржника.
 
Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження                     у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи [постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 334/5073/19 (провадження № 61-20972св19)].
 
Проте, у цій справі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважив, що відбулися зміни в законодавстві, і відповідно до Закону України від 28 квітня 2021 року                                 № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» частину п`яту статті 93 ЗК України викладено у такій редакції: «5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передавати у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством».
Законом України від 02 травня 2023 року № 3065-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки» частину п`яту статті 93 ЗК України викладено в такій редакції: «5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися                           у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством».
 
Наведеними змінами розширено повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом.
 
Тобто, законодавчо зняті обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки з наданням йому права відчужувати їх без погодження із власником.
 
Оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються норми нових актів цивільного законодавства.
 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 904/9875/21.
 
Відповідно до статті 131 КУзПБ майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.
 
Ліквідаційна маса - це сукупність майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на правах власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури.
 
До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури.
 
Відповідно до частини першої статті 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.
 
Крім того, у пункті 8 частини першої статті 176 ЦПК України визначено, що ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки. Отже, справа за позовом про розірвання договору оренди землі - це майновий спір, і він має ціну позову.
 
З урахуванням наведеного та норм частини п`ятої статті 93 ЗК України                                     з указаними змінами, а саме надання законодавцем права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки, до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.
 
Таким чином, заявлені у цій справі позовні вимоги про розірвання договору оренди землі та припинення права оренди зазначеної земельної ділянки у разі їх задоволення змінять розмір ліквідаційної маси боржника, у тому числі й обсяг грошових зобов`язань божника - АПК «Старосільський».
 
З урахуванням законодавчих змін, пов`язаних із наданням права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки та можливості включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду господарським судом у порядку, визначеному ГПК України.
 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2025 року у справі № 732/702/24 та від 07 квітня 2025 року у справі № 732/1058/24.
 
Отже, суд апеляційної інстанції правильно скасував заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року й закрив провадження у справі, роз`яснивши ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до господарської юрисдикції, а також її право протягом десяти днів із дня отримання цієї постанови звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова суду апеляційної інстанції узгоджується із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судового рішення законодавством у сфері банкрутства, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому                           в кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази                                              з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Верховний Суд зазначає, що закриття провадження у справі за юрисдикцією - це не порушення права на доступ до суду (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18, провадження № 14-443цс19).
 
У пункту 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року                       у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) зазначено, що суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
 
При цьому слід брати до уваги, що частиною третьою статті 7 КУзПБ передбачено, що надсилання матеріалів справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність) може бути здійснено як за ініціативою учасника справи (про що апеляційний суд роз`яснив позивачці), так                    і за ініціативою суду.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблених апеляційним судом висновків, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що розгляд цієї справи не завершений (матеріали справи мають бути надіслані до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство), суд касаційної інстанції не вирішує питання про розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов