ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2025 р. 	Справа № 520/11276/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року (ухвалене  суддею Тітов О.М.) в справі № 520/11276/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Кегичівської селищної ради                        
про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Кегичівської селищної ради, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Кегичівської селищної ради за №8481 від 12.04.2024 р. LХІХ сесії VIII скликання про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо відведення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 6323183000:01:000:0309, 6323183000:01:000:0310 що знаходяться (в межах Кегичівської селищної ради Красноградського р-ну Харківської обл.); зобов`язати Кегичівську селищну раду затвердити технічної документації із землеустрою щодо відведення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 6323183000:01:000:0309 та 6323183000:01:000:0310 що знаходяться (в межах Кегичівської селищної ради Красноградського р-ну Харківської обл.).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 р. відмовлено в задоволенні адміністративного позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Кодексу адміністративного судочинства України. Вважає, що рішення про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Кегичівського районого суду Харківської області від 17.05.2021 р. у справі №624/937/21 визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право на 5/6 земельної частки (пай) в розмірі 7,50 умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності спілки селян ім. Щорса, с. Нова Парафіївка, Кегичівського району, Харківської області, визначеного Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ХР №0203724 та право на 5/6 земельної частки (пай) в розмірі 7,50 умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності спілки селян ім. Щорса, с. Нова Парафіївка, Кегичівського району, Харківської області, визначеного Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ХР №0203725.
20.03.2023 р. позивач звернувся до Кегичівської селищної ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації.
Листом від 24.03.2023 р. №20-35/7/50 староста звернувся до Кегичівського селищного голови повідомляючи про наявність звернення ОСОБА_1 з заявою про виділення земельної частки (паю) в натурі та отримання дозволу на розробку технічної документації.
Рішенням Кегичівської селищної ради від 05.05.2023 р. №7037 ОСОБА_1 у наданні дозволу відмовлено з підстав відсутності заяв решти власників частини земельних часток (паїв) про надання дозволу на виготовлення технічної документації. Рішення Кегичівської селищної ради від 05.05.2023 р. №7037 позивачем не оскаржувано.
Позивач уклав з приватним підприємством «ЗЕМСТРОЙ ПРОЕКТ» договір про виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо (встановлення) відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на замовлення позивача.
28.02.2024 р. позивач звернувся до Кегичівської селищної ради із заявою про затвердження проекту технічної документації із землеустрою щодо (встановлення) відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) земельних ділянок з кадастровими номерами 6323183000:01:000:0309 та 6323183000:01:000:0310 та надано оригінал проекту технічної документації.
Рішенням Кегичівської селищної ради від 12.04.2024 р. за №8481 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 , через відсутність рішення Кегичівської селищної ради про надання дозволу на розробку технічної документації як підстави для розроблення землевпорядної документації.
Позивач, не погодившись з  рішенням відповідача про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову позивачу у затвердженні технічної документації із землеустрою.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно із ст. 12 Земельного кодексу України (в подальшому - ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно із ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч. 2 ст. 123 ЗК України).
Частиною 3 статті 123 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 р. № 858-IV (в подальшому – Закон № 858-IV) встановлено, що землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.
Згідно із ст. 22 Закону № 858-IV, землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою (у тому числі при розробленні містобудівної документації); б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.
Відповідно до ст. 55 Закону № 858-IV, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу).
Статтею 49-1 Закону № 858-IV визначено, що проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються з метою формування земельних ділянок сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), а також земельних ділянок, що передаються з колективної у комунальну власність.
Проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються на підставі рішення відповідної сільської, селищної, міської ради про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).
Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) регламентовано Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають, окрім інших, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Згідно із ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. 
Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).
У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Зі змісту рішення Кегичівської селищної ради від 05.05.2023 р. №7037 судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідні заяви від інших власників паїв не надходили, що стало підставою для відмови у наданні дозволу на розробку документації. Рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (місцевості) позивачем не оскаржувалось.
Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). 
Структура вказаної статті забезпечує ясне розуміння, що рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є еквівалентним до сертифікату про право на земельну частку (пай).
Судовим розглядом встановлено, що позивач звертаючись до Красноградської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про внесення змін до сертифікатів про право на земельну частку (пай), які були втрачені та видачу дублікатів, надав лише копії таких сертифікатів без самого рішення Кегичівського районний суд Харківської області від 17.05.2022 р. у справі №624/937/21 про визнання права на земельні частки (паї) за втраченими сертифікатами у порядку спадкування.
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.
У постанові від 18.05.2023 р. в справі № 540/1114/20 Верховний Суд зазначив, що для офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на земельну ділянку (пай) особі необхідно здійснити такі дії: звернутися до відповідної сільської, селищної міської ради (якщо земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту) або районної державної адміністрації (якщо земельна ділянка розташована за межами населених пунктів) із письмовим клопотанням про передачу у власність відповідної земельної ділянки та надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
До заяви необхідно додати: копію сертифікату за земельну частку (пай), копію свідоцтва про вступ у спадщину або нотаріально посвідчений договір про набуття права власності на земельну частку (пай) або рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай); після отримання рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи розпорядження районної державної адміністрації, власнику земельної частки (паю) необхідно звернутися до землевпорядної організації та укласти договір на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
За результатами розробки даної технічної документації власнику видають Витяг з Державного земельного кадастру. Отримавши Витяг з Державного земельного кадастру, власнику земельної ділянки необхідно звернутися до державного реєстратора або до нотаріуса, та здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку. За результатами реєстрації особа отримує свідоцтво на право власності на нерухоме майно.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 815/1415/16, від 15.04.2024 р. у справі № 469/601/21.
Тобто, власники земельної частки (паю) мають звернутися до органу місцевого самоврядування з заявою про виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та отримання дозволу на розробку проекту землеустрою відповідної майбутньої земельної ділянки. Орган місцевого самоврядування на сесії розглядає відповідну заяву та приймає рішення, щодо виділення/не виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та щодо надання/не надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
На підставі відповідного дозволу у вигляді рішення відповідної ради здійснюється подальша розробка проекту землеустрою, його погодження та затвердження відповідною радою.
Судовим розглядом встановлено, що позивач звертався до Кегичівської селищної ради з заявою, щодо встановлення меж та виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості за межами населеного пункту на території Кегичівської селищної ради та отримання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою. Старостою селищної ради заява скерована до селищного голови. До повноважень старости надання відповідних рішень не віднесено, разом з тим, Старостою Кегичівської селищної ради направлено відповідне звернення до Кегичівського селищного голови, з метою сприяння у підготовці документів, що подаються до органів місцевого самоврядування та місцевих органів виконавчої влади, а також у поданні відповідних документів до зазначених органів.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що звернення селищного старости до селищного голови не є рішенням органу місцевого самоврядування, у розмінні Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким надається дозвіл на розробку технічної документації, проектів з землеустрою.
Як було зазначено раніше,  рішенням Кегичівської селищної ради від 05.05.2023 р. №7037 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою з підстав відсутності заяв решти власників частини земельних часток (паїв) про надання дозволу на виготовлення технічної документації. Рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою позивачем не оскаржувалось.
Відмовляючи позивачу у затвердженні технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), відповідач зазначив, що у позивача була відсутня сама підстава для розробки документації - рішення органу місцевого самоврядування. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Передання (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Отже, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має на меті формування земельної ділянки як окремого об`єкта.
Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки технічна документація подана позивачем на затвердження Кегичівській селищній раді, була розроблена без правової підстави визначеної законом, а саме без рішення селищної ради про надання відповідного дозволу, тому у відповідача були відсутні правові підстави для затвердження технічної документації із землеустрою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та обґрунтовано, підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 в справі № 520/11276/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін