справа № 761/21305/19                                      головуючий у суді І інстанції Жук М.В.
провадження № 22-ц/824/5711/2025                суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
09 квітня2025 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Надточий К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2  на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -
                                                 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача  ОСОБА_1 на її корись 1 748 207,75 грн., що складається з суми боргу у розмірі 1 065 560,75 грн., інфляційного збільшення у розмірі 541 029,60 грн., три процента річних у розмірі 141 617,40 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 квітня 2005 року Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 156 689,75 грн., на підставі якого 22 червня 2005 року судом видано виконавчий лист № 2-179/05. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 50 140,64 грн., на підставі якого 11 березня 2013 року судом видано виконавчий лист № 2610/7455/2012. 19 квітня 2019 року вона уклала з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги за яким до неї перейшло право вимоги що вже виникло на дату укладення цього договору на суму основного боргу у розмірі 923 907.00 грн. ОСОБА_1 у добровільному порядку відмовляється повертати кошти за договором про відступлення права вимоги.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 685,48 грн.- інфляційні втрати, 13 419,51 грн. - три проценти річних. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, не правильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона заперечує укладення позивачем та третьою особою Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року. Матеріалами справи підтверджено існування двох варіантів копій Договору про відступлення права вимоги №1 від 19 квітня 2019 року, який нібито укладений між позивачем та третьою особою. За першим варіантом п. 1.1. цього Договору (т. 1 а.с. 7-9), предметом відступлення є: 1) 923 907,14 грн., яка складається з боргу у розмірі 156 689,75 грн. згідно виконавчого листа № 2-179 від 13 жовтня 2005 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, 3% річних у сумі 63 542,76 грн., інфляції у сумі 703 674,63 грн.; 2) 141 653,61 грн., яка складається з боргу 50 140,64 грн. згідно виконавчого листа від 06 вересня 2012 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, 3% річних у сумі 9 955 грн., інфляції у сумі 81 557,72 грн. Згідно п. 2.1. Договору загальна сума відступлених прав вимоги з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних становить 1 065 560,75 грн. Водночас згідно другого варіанту Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року (т. 2 а.с. 76-78), який був предметом розгляду Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 361/6408/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4  та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, предметом відступлення є сума боргу згідно виконавчого листа № 2-179 від 13 жовтня 2005 року у сумі 156 689,75 грн. та у сумі 50 140,64 грн. згідно виконавчого листа від 06 вересня 2012 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, а також право вимоги сплати 3% річних, пені, інфляційних втрат, штрафу. Проте без вказівок щодо розміру такого штрафу (п. 1.1. Договору). Пунктом 2.1. цього варіанту Договору встановлено, що загальна сума відступлених прав становить 206 830,39 грн. Таким чином в матеріалах справи, існують два варіанта копій Договорів №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року, за якими відступається право вимоги різних сум, а саме 1 065 560,75 грн. та 206 830,39 грн., що однозначно свідчить про те, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов Договору, тобто сам Договір відступлення права вимоги є таким, що не укладений, та, відповідно, позивач не набула статусу кредитора та не набула права стягнення з відповідача боргу у вигляді інфляційних втрат та 3% річних від зобов`язання відповідача перед первісним кредитором (Третя особа).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 13 жовтня 2005 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 156 689,75 грн. по справі № 2-179/05 (т. 1 а.с. 12).
28 серпня 2008 року постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 8801401 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 156 689,75 грн., яке станом на день розгляду справи не закінчено, заборгованість не стягнута (т. 1 а.с. 14).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2009 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 89 156,46 грн. інфляційних втрат, 14 102,00 грн. три проценти річних за період з 01 грудня 2005 року по 31 листопада 2008 року (т. 1 а.с. 57-58).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2012 року у справі № 2610/7455/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 36 038,64 грн. інфляційних втрат, 14 102,00 грн. три проценти річних за період з 01 березня 2009 року по 01 березня 2012 року (т. 1 а.с. 58а - 62).
29 листопада 2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 50 642,04 грн. на підставі виконавчого листа № 2610/7455/2012 (т. 2 а.с. 44).
19 квітня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір № 1 про відступлення права вимоги до боржника ОСОБА_1 .
Як вбачається із розрахунків ОСОБА_3 , викладених у заяві про збільшення позовних вимог, сума боргу ОСОБА_1 становить 1 065 560,75 грн., на яку за період з 19 квітня 2019 року до 22 вересня 2023 року нараховані інфляційні втрати у розмірі 541 029,60 грн. та три процента річних у розмірі 141 617,40 грн. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки основне боргове зобов`язання перейшло до ОСОБА_5 за договором від 19 квітня 2019 року становить 156 689,75 грн., договір про відступлення права вимоги є чинним, у задоволенні позову про визнання його недійсним судами відмовлено, суд дійшов висновку, що саме з цієї суми у позивача виникло право на нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних. При цьому, суд вважав, що за змістом вимог ст. 512 ЦК України при заміні кредитора до нового кредитора переходить право вимоги у реально існуючому зобов`язанні попереднього кредитора, а не нереалізоване ним право на нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України, а тому право на нарахування цих платежів у позивачки виникло лише з 19 квітня 2019 року. Разом з цим, згідно розділу 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).Таким чином, розрахунок інфляційних втрат і трьох процентів річних, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_5 судом проводиться за період з 19 квітня 2019року по 24 лютого 2022року на суму основного боргу, тобто 156 689,75 грн. 
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.
Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи містять три варіанти договору № 1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
За першим варіантом Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 7-9), предметом договору є:
п. 1.1. За даним договором Первісний кредитор відступає, в Новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що вже виникло на дату укладення цього Договору і належить Первісному кредитору, на суму основного боргу розмірі:
- 923 907,14 грн., яка складається з боргу у розмірі 156 689,75 грн. згідно виконавчого листа № 2-179 від 13 жовтня 2005 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, 3% річних у сумі 63 542,76 грн., інфляції у сумі 703 674,63 грн.;
- 141 653,61 грн., яка складається з боргу 50 140,64 грн. згідно виконавчого листа від 06 вересня 2012 року, виданого Шевченківським районним судом міста Кисва, 3% річних у сумі 9 955 грн., інфляції у сумі 81 557,72 грн.
Згідно п. 2.1. Договору загальна сума відступлених прав вимоги з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 1 065 560,75 грн.
Пункт 2.2 вказаного договору міститься на другому аркуші.
Водночас згідно другого варіанту Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року (т. 2 а.с. 76-78), предметом договору є:
1.1. За цим договором Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що вже виникло на дату укладення цього Договору і належить Первісному кредитору на підставі виконавчого листа № 2-179 від 13 жовтня 2005 року виданого Шевченківським районним судом міста Києва та на підставі виконавчого листа від 06 вересня 2012 року виданого Шевченківським районним судом міста Києва.
1.2. За даним договором відступається право вимоги на суму основного боргу в розмірі 156 689, 75 грн. згідно виконавчого листа № 2-179 від 13 жовтня 2005 року виданого Шевченківським районним судом міста Києва та 50 140,64 грн. згідно виконавчого листа від 06 вересня 2012 року виданого Шевченківським районним судом міста Києва та право вимоги в тому числі але не виключно сплати пені, інфляційних втрат, штрафу, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інші види неустойки.
Пунктом 2.1. цього варіанту Договору встановлено, сума відступлених прав вимоги становить 206 830,39 грн.
Також на першому аркуші вказаного договору міститься п. 2.2.
Відповідно до третього варіанту Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року (т. 2 а.с. 79-81), предметом договору є:
п. 1.1. За даним договором Первісний кредитор відступає, в Новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що вже виникло на дату укладення цього Договору і належить Первісному кредитору, на суму основного боргу розмірі:
- 923 907,14 грн., яка складається з боргу у розмірі 156 689,75 грн. згідно виконавчого листа № 2-179 від 13 жовтня 2005 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, 3% річних у сумі 63 542,76 грн., інфляції у сумі 703 674,63 грн.;
- 141 653,61 грн., яка складається з боргу 50 140,64 грн. згідно виконавчого листа від 06 вересня 2012 року, виданого Шевченківським районним судом міста Кисва, 3% річних у сумі 9 955 грн., інфляції у сумі 81 557,72 грн.
Згідно п. 2.1. Договору загальна сума відступлених прав вимоги з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 1 065 560,75 грн.
Пункт 2.2 вказаного договору міститься на другому аркуші.
Разом з тим, на першому аркуші, на відміну від перших двох варіантів договору, вірно зазначено прізвище первісного кредитора «… ОСОБА_4 …».
У пункті 5.2 усіх вказаних договорів зазначено, після підписання договору, всі попередні переговори за ним, листування, попередні угоди та протоколи про наміри з питань, що так чи інакше стосується цього договору, втрачають юридичну силу.
Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 року у справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20) зробив правовий висновок щодо «конкуренції» примірників договору.
Верховний Суд зазначив, що ключовими питаннями, з урахуванням встановлених обставин, на які повинен надати відповідь суд в цій справі є те, чи можуть примірники одного й того ж самого договору мати відмінні редакції змісту його умов та як розв`язати «конкуренцію» примірників договору.
Верховний Суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі «Воловік проти України», заява №15123/03, § 45, від 06 грудня 2007 року).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац 1 частини першої статті 207 ЦК України).
При тлумаченні абзацу 1 частини першої статті 207 ЦК України Верховний Суд звертає увагу, що: правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами; першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17 (провадження №61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».
У вказаній постанові Верховний суд звертає увагу, що у силу різних причин не виключені в цивільному обороті ситуації, за яких примірники одного й того ж договору матимуть відмінні (не ідентичні) редакції.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування, зокрема: парафування (підписання кожної із сторінок договору) з метою забезпечення ідентичності примірників договору; визначення того, який із примірників договору має пріоритет при різних редакціях примірників договору. У разі наявності таких правил в договорі, то саме за їх допомогою має вирішуватися «конкуренція» примірників договору стосовно тих чи інших умов. У випадку, коли сторони не урегулювали в договорі парафування (підписання кожної із сторінок договору) та визначення того, який із примірників договору має пріоритет при різних редакціях примірників договору, то найбільш розумним та прийнятним є висновок, що сторони не домовилися щодо тих умов, які відрізняються і в цьому разі відносини сторін мають регулюватися нормами актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже, встановивши, що матеріали справи містять три варіанта Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року, за якими відступається право вимоги різних сум, а саме 1 065 560,75 грн. та 206 830,39 грн., вбачається відмінність тексту договорів, не вірне зазначення прізвища відчужувача на перших сторінках договорів,  відсутність п. 2.2 договору в одному з примірників, апеляційний суд приходить до висновку, що сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, серед яких сума боргових зобов`язань, які відступлено позивачу.
Оскільки сума боргових зобов`язань за договором відступлення права вимоги є істотною обставиною договору, без якого взагалі неможливе його укладення, апеляційний суд приходить до висновку, що Договору №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року між позивачем та ОСОБА_4 є не укладеним.
Не укладений договір не створює  жодних наслідків, в тому числі і  права позивача вимагати  у відповідача сплати 3% річних і інфляційних на суму не відступленого боргу.
 Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду  не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог суд фактично дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову, проте керувався при цьому не вірними мотивами.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення  апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача  у зазначеному розмірі.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий                                                                          Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                       Кашперська Т.Ц.
                                                              
                                                                                                    Яворський М.А.