РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/3056/24
Провадження № 22-ц/4815/499/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  
         
головуючого-судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Хлуд І.П.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ФОП ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 
відповідача – Головний сервісний центр МВС

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Вічною Іриною Миколаївною на рішення Рівненський міський суд Рівненської області від 09 січня 2025 року (ухвалене у складі судді Харечка С.П., повний текст рішення виготовлено 17.01.2024 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС про стягнення збитків та моральної шкоди, -

       в с т а н о в и в :

13.02.2024 року ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Вічну І.М., звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС про стягнення збитків та моральної шкоди.
Позов обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6329/21/1/053428 від 09 вересня 2021 року вона придбала транспортний засіб – автомобіль марки AUDI Q5, 2010 року випуску, тип ТЗ – легковий – загальний/CAR – GENERAL універсал – В, VIN – код НОМЕР_1 . 
У зв`язку з військовим вторгненням 24 лютого 2022 року рф в Україну, в період 24-27 лютого 2022 року вона виїхала з України. 
Придбаний у вересні 2021 року транспортний засіб AUDI Q5, 2010 року випуску, а також ключі та оригінал свідоцтва про реєстрацію належного позивачці транспортного засобу залишились за місцем її проживання в Україні (ключі та свідоцтво в квартирі АДРЕСА_1 , а автомобіль – на паркувальному майданчику). 
Вказувала, що після повернення у травні 2023 року в Україну вона виявила відсутність транспортного засобу, у зв`язку з чим звернулася до правоохоронних органів, підозрюючи у протиправних діях колишнього родича, який мав доступ до її квартири, а отже міг взяти ключі від авто та скористатися транспортним засобом. За наслідками отримання відповідей на адвокатські запити встановлено, що продаж належного позивачці транспортного засобу здійснила від власного імені відповідачка по справі – ФОП ОСОБА_2 , яка, діючи як суб`єкт господарської діяльності, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, використавши договір комісії від 23 вересня 2022 року та акт технічного стану, складеного під час приймання на комісію т/з з підробленими в них підписами позивачки, за договором купівлі-продажу від 24 вересня 2022 року здійснила продаж на користь ОСОБА_3 належного позивачці транспортного засобу AUDI Q5, 2010 року випуску. 
Копії договору комісії від 23 вересня 2022 року та договору купівлі-продажу від 24 вересня 2022 року було отримано за адвокатським запитом № 21/10/23 від 10.10.2023 року у вигляді незасвідчених копій від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області. 
Копію договору купівлі-продажу від 24 вересня 2022 року також було отримано у відповідь на адвокатський запит від Територіального сервісного центру № 5643. При цьому, адвокатські запити № 28/10/23 та № 41/12/23 , адресовані ФОП ОСОБА_2 , з вимогою надати належним чином засвідчені копії вказаних та інших документів, були відповідачкою проігноровані: запит № 28/10/23 – залишено без відповіді, а повторний запит № 41/12/23 – відповідачка не отримала. 
Найбільш ефективним, справедливим та законним способом захисту її прав у спірних правовідносинах є стягнення з ФОП ОСОБА_2 збитків, спричинених незаконним відчуженням відповідачкою належного позивачці транспортного засобу. Оскільки у вересні 2022 року позивачка перебувала за межами України, а отже, не могла бути присутня у м. Рівне за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 , – а остання достеменно знала, що договір комісії від 23.09.2022 року та акт технічного стану ОСОБА_1 не підписувала. 
Оскільки з моменту відчуження відповідачкою належного позивачці транспортного засобу у нього змінилося п`ять власників, витребування авто в останнього набувача, щодо якого у позивачки немає жодних підстав вважати, що він міг бути обізнаним про незаконність договору купівлі-продажу від 24.09.2022 року, укладеного ФОП ОСОБА_2 , може цілком розцінюватися як неправомірне втручання у право власності. Також внаслідок тривалої експлуатації транспортного засобу іншими особами, на момент його ймовірного повернення ОСОБА_1 за судовим рішенням, – авто не буде у тому ж стані, в якому воно було на момент вибуття із власності позивачки, а отже, належне відновлення прав позивачки у такому випадку не відбудеться.
Стверджувала, що незаконними діями відповідачки їй завдано моральної шкоди. Самостійним стресом для позивачки стало відверте ігнорування відповідачкою адвокатських запитів, які направлялися з метою отримання від ФОП ОСОБА_2 інформації та копій документів, що стосувалися продажу належного позивачці транспортного засобу AUDI Q5, 2010 року випуску. Розмір моральної шкоди позивачка оцінювала в 20 000, 00 гривень.
Просила суд стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 671 230, 80 грн, у т.ч 651 230, 80 грн – спричинених збитків та 20 000,00 грн – на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС про стягнення збитків та моральної шкоди – відмолено.
Рішення суду мотивовано тим, що на час розгляду справи в суді позивачем не доведено, що вибуття з її володіння транспортного засобу відбулося поза її волею у незаконний спосіб. 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Вічну І.М. оскаржила рішення у апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що з огляду на зібрані у справі докази, а також суперечливу та недобросовісну поведінку відповідачки у даному спорі, яка полягала у непослідовних та суперечливих поясненнях щодо обставин укладання та оформлення договору комісії від 23.09.2022 року, – той факт, що ОСОБА_1 не укладала з ФОП ОСОБА_2 та не підписувала договір комісії № 6318/22/009391 від 23.09.2022 року, за переконанням сторони позивачки, є цілком доведеним.
Рівненський міський суд, спираючись лише на відсутність висновків експертизи підпису на договорі комісії, повністю проігнорував як докази, надані стороною позивачки, так і факт ухилення відповідачки від надання суду оригіналів документів та подальшого призначення експертизи.
Додає, що відповідачка не надала жодного з документів, які підлягали оформленню нею, як суб`єктом господарювання, що здійснює продаж та прийняття на комісію транспортного засобу.
А також не надала суду (навіть як копію) жодного з передбачених до обов`язкового оформлення документів, в якому містився б підпис ОСОБА_1 .
Матеріалами справи достеменно підтверджено відсутність ОСОБА_1 на території України станом на вересень 2022 року.
Відповідачка, під час її опитування в якості свідка, взагалі не змогла розповісти про обставини укладання договору комісії з ОСОБА_1 , посилаючись на виробничу завантаженість та неможливість пригадати ці обставини. Інший свідок – ОСОБА_4 також не змогла описати відповідні події.
При цьому, впродовж судового розгляду відповідачка неодноразово вводила суд в оману щодо процедури оформлення документів, вимог щодо їх зберігання, не виконала вимоги суду про надання доказів, не сприяла отриманню оригіналу договору комісії, надаючи суперечливі відомості щодо місця їх перебування.
За відсутності в матеріалах справи жодного переконливого доказу який би свідчив на користь існування волевиявлення ОСОБА_1 на продаж належного їй транспортного засобу, у Рівненського міського суду не було підстав стверджувати протилежне.
Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
21 березня 2025 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Головним сервісним центром МВС подано відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду. 
Вказує, що у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у наданні адміністративної послуги, адміністратором ТСЦ № 5643 27 вересня 2022 року здійснено реєстрацію транспортного засобу марка/модель AUDI Q5, 2010 року випуску, VIN № НОМЕР_2 за ОСОБА_3 , а тому відсутні будь-які підстави вважати, що дії працівників ТСЦ № 5643 були незаконними, або такими, що вчинені з порушенням вимог законодавства.
У матеріалах справи відсутній висновок експерта, який встановлював би, що підпис в договорі комісії від 23 вересня 2022 року не належить ОСОБА_1 , відсутні докази про те: чи мала відповідач реальний доступ до транспортного засобу; чи отримувала кошти від першого власника ОСОБА_3 , відсутні відомості щодо результатів досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 про підробку документів.
У разі встановлення за результатами розгляду кримінального провадження № 12023186010000855 факту підробки документів, які стали підставою для реєстрації 27 вересня 2022 року транспортного засобу марка/модель AUDI Q5, 2010 року випуску, VIN № НОМЕР_2 за гр. ОСОБА_3 , усі реєстраційні операції, укладені після дати вказаного договору (27 вересня 2022 року) із транспортним засобом мають бути скасовані.
Таким чином, ОСОБА_1 передчасно звернулася з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення збитків та моральної шкоди.
Просить про залишення рішення без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
26 березня 2025 року представником ФОП ОСОБА_2 – адвокатом Жуковським О.В., подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги.
Вказує, що позивачкою не доведено факту її відсутності в Україні станом на день укладення договорів.
Вимагаючи відшкодування з відповідача збитків у розмірі вартості проданого автомобіля - 651 230,80 грн, позивач не довела факт вчинення відповідачем неправомірної дії, яка є у причинному зв`язку із завданою шкодою, оскільки договори комісії та купівлі-продажу укладалися виключно при наявності паспорта громадянина України, свідоцтва про реєстрацію, ідентифікаційного номера та у присутності власника автомобіля у місці здійснення підприємницької діяльності при фізичній наявності транспортного засобу.
У матеріалах справи відсутній висновок експерта, що підпис в договорі комісії від 23.09.2022 року не належить ОСОБА_1 , відсутні докази про те чи мала відповідач реальний доступ до транспортного засобу та чи отримувала кошти від першого власника.
Таким чином, на час розгляду справи в Рівненському міському суді позивачем не доведено, що вибуття з її володіння транспортного засобу відбулося поза її волею у незаконний спосіб.
Просить про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
07 травня 2025 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Вічною І.М. подано до апеляційного суду додаткові пояснення, у яких просить суд долучити до матеріалів справи копію Висновку експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 22.10.2024 року № СЕ-19/118-24/11556-ПЧ щодо експертизи підпису ОСОБА_1 у акті технічного стану транспортного засобу № 6318/22/1/009528 від 23.09.2022 року та в договорі комісії № 6318/22/009391 від 23.09.2022 року, які були вилучені у ТСЦ №5643 та знаходилися в матеріалах досудового розслідування на час прийняття оспорюваного рішення, оскільки суд першої інстанції не вжив заходів для його витребування.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення зазначеного клопотання та задоволення апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 09 вересня 2001 року ОСОБА_1 набула у власність транспортний засіб: легковий автомобіль AUDI Q5 реєстраційний номер НОМЕР_3 згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6329/21/1/053428 від 09.09.2021 року, який підписаний між суб`єктом господарювання ТОВ "Бімер" та покупцем ОСОБА_1 (а.с. 23, том 1).
Згідно відповіді заступника начальника головного сервісного центру МВС Баранця В.А. від 12.12.2023 року № 31/2327А3-28710-2023 на запит адвоката Вічної І.М., відносно транспортного засобу AUDI Q5 VIN НОМЕР_4 , 2010 року, який станом на 23 вересня 2022 року належав ОСОБА_1 вчинено такі реєстраційні дії:
27 вересня 2022 року ТСЦ № 5643 РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській області здійснено перереєстрацію автомобіля на нового власника – ОСОБА_3 на підставі укладеного 24.09.2022 року суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_2 договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6318/22/009307;
05 січня 2023 року ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 ; 
16 лютого 2023 року ТСЦ № 3243 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області здійснено перереєстрацію на нового власника ОСОБА_6 ; 
07 червня 2023 року ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_7 ; 
09 червня 2023 року ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_8 (а.с. 40, том 1).
Позивачка ОСОБА_1 , покликаючись на неукладення між нею та ФОП ОСОБА_2 договору комісії від 23 вересня 2022 року, відсутність наміру передання свого автомобіля на реалізацію, що виключало виникнення у відповідачки ФОП ОСОБА_2 права продажу належного позивачці транспортного засобу, звернулася до суду за захистом своїх прав шляхом відшкодування їй вартості втраченого майна та стягнення завданої такими діями моральної шкоди.
Як вбачається з копії ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області Крижової О.Г. від 11 грудня 2023 року № 569/19277/23 року про тимчасовий доступ до речей і документів у матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023186010000855 від 20.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України в ході досудового розслідування встановлено, що до чергової частини Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшла заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що 27.09.2023 чоловік її сестри ОСОБА_9 , 1998 р.н. підробив документи, а саме договір купівлі-продажу належного їй транспортного засобу марка/модель AUDI Q5, 2010 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Вказаною ухвалою надано дозвіл старшому дізнавачу СД Рівненського РУП ГУПП в Рівненській області ОСОБА_10 04.01.2024 року на тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходяться у Територіальному сервісному центрі МВС № 5643, а саме з приводу перереєстрації транспортного засобу AUDI Q5, 2010 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , з вилученням оригіналів вказаних документів (а.с. 203-204).
На підставі вищезазначеної ухвали старшим дізнавачем СД Рівненського РУП ГУПП в Рівненській області ОСОБА_10 04.01.2024 року були вилучені документи у приміщенні ТСЦ №5643 з приводу перереєстрації транспортного засобу AUDI Q5, 2010 року випуску, VIN № НОМЕР_2 (згідно опису до протоколу тимчасового доступу вилучено 15 аркушів, з них примірники договір комісії №6318/22/009391 від 23 вересня 2022 року, договір купівлі-продажу № 6318/22/009307 від 24 вересня 2022 року) (а.с. 205-206, том 1).
На виконання ухвали суду першої інстанції від 23 травня 2024 року про витребування у відповідача ФОП ОСОБА_2 оригіналу договору комісії від 23.09.2022 року щодо продажу AUDI Q5, 2010р. д.н.з ВК3300CM; оригіналу акту технічного стану транспортного засобу, складеного під час приймання на комісію т/з AUDI Q5, 2010 д.н.з НОМЕР_5 та інших документів які стосувалися перереєстрації ТЗ, відповідач суду не надала, обґрунтовуючи тим, що оригінали договорів з іншими документами були передні до сервісного центру МВС, а у неї документи залишилися в електронному вигляді.
Відповідачкою надано не підписаний сторонами примірник договору комісії № 6318/22/009391 від 23.09.2022 року ФОП ОСОБА_2 , надалі "Комісіонер", яка діє з одного боку та ОСОБА_1 , надалі "Комітент" уклали Договір комісії, відповідно до якого Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марка/модель AUDI Q5, 2010 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , зареєстрований за власником (комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 09.09.2021 року за ціною 46528,00грн (а.с. 91 зворот, том 2 ).
За умовами п.п.1.2, 1.3 Договору належним виконанням Комісіонером своїх обов`язків за цим Договором вважається вчинення Комісіонером правочину (укладання договору купівлі-продажу із покупцем) щодо продажу ТЗ в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Зазначені обов`язки Комісіонера вважаються виконаними з моменту набрання чинності відповідним правочином. За виконання Комісіонером його безпосередніх обов`язків за цим Договором Комітент зобов`язується сплатити Комісіонеру комісійну плату у розмірі 400 грн. в строк до 3 робочих днів.
Відповідно до копії Договору купівлі-продажу № 6318/22/009307 від 24 вересня 2022 року укладеного ФОП ОСОБА_2 , яка діє комісіонером та діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договір комісії №6318/22/009391 від 23 вересня 2022 року, надалі Продавець, з однієї сторони та ОСОБА_3 надалі Покупець з другої сторони уклали Договір відповідно до якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб AUDI Q5, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , VINкод НОМЕР_6 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 46 528,00грн (а.с. 97 зворот, том 2).
Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона працює разом з ФОП ОСОБА_2 в одному кабінеті. Свідок оформлювала договір комісії 23.09.2022 року і договір купівлі-продажу. Обов`язково для оформлення договорів надався паспорт особи власника транспортного засобу та оригінал технічного паспорту. Договір комісії і договір купівлі-продажу готували по два екземпляри.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, затверджено Порядок здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери (надалі – Порядок № 1200).
Відповідно до п. 48 вищезазначеного Порядку № 1200 комісіонер під час приймання на комісію транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери : зобов`язаний ретельно перевірити документи, які пред`являє комітент чи довірена особа, звірити відповідність записів у них з фактичними ідентифікаційними номерами складових частин. У разі виявлення ознак підроблення документів, номерів складових частин або невідповідності записів з нанесеними на них ідентифікаційними номерами комісіонер зобов`язаний невідкладно повідомити про це відповідно територіальному органові Національної поліції та Держпродспоживслужбі; 
складає акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер (додатки 3 і 6). Акт складається в письмовій формі у двох примірниках, кожний з яких підписується комісіонером і комітентом. Відповідна інформація вноситься до журналу.
Згідно п. 13 зазначеного Порядку № 1200 матеріали, що стали підставою для оформлення актів приймання-передачі, видачі біржових угод, договорів купівлі-продажу транспортних засобів та номерних знаків для разових поїздок, формуються у справи, що прошиваються, зберігаються протягом п`яти років.
На спростування доводів позивачки про не укладення договору комісії, а також на виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачкою не було надано суду жодного з документів, передбачених законом до обов`язкового оформлення, в якому б містився підпис ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою визначення експертом чи виконано підпис від імені комітента – ОСОБА_1 в графі "Комітент" зворотного боку (другої сторінки) договору комісії № 6318/22/009391 від 23 вересня 2023 року. 
На стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта № СЕ-19/118-24/11556-ПЧ від 22.10.2024 року. 
Як зазначено у вказаному висновку, до Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 23 вересня 2024 року при супровідному листі від 20.09.2024 року № 25923/200/5-24 надійшла постанова від 20.09.2024 року про призначення почеркознавчої експертизи по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023186010000855 від 20.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
У висновку експерта № СЕ-19/118-24/11556-ПЧ від 22.10.2024 року встановлено:
"1. Підпис у графі "Комітент (довірена особа) (прізвище, ініціали, підпис), а саме праворуч від надрукованого тексту " ОСОБА_11 " у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6318/22/1/009528 від 23.09.2022 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
2. Підпис у графі "VII. МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ І РЕКВІЗИТИ СТОРІН, КОМІТЕНТ, (прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи)" у договорі комісії № 6318/22/009391 від 23.09.2022 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
3. Підпис у графі "Передав (прізвище, ініціали, підпис)" у акті приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційній номери, між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером, який внесений на підставі дилерського договору № 6318/22/009391 від 23.09.2022 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою." 
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18.
Тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. 
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень. 
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року  у справі № 46/603 та інші). 
Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18.
Оскільки апелянтом обґрунтовано поважність причин не подання експертного висновку до суду першої інстанції, експертний висновок знаходився в матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023186010000855, що ускладнювало отримання його копії для сторони, а суд першої інстанції не вжив заходів для його витребування, з огляду на важливе значення вказаного доказу для об`єктивного вирішення даної справи, апеляційним судом прийнято експертний висновок до дослідження як нового доказу у справі.
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
За загальним правилом, висновок експерта є лише одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату укладення договору комісії № 6318/22/009391 від 23 вересня 2023 року позивачка не перебувала на території України, що підтверджується відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, зокрема міститься відбиток штемпелю прикордонної служби Польщі, датований 27.02.2022 року, а також відбитки штемпелів прикордонних служб Польщі, Угорщини та Румунії, датовані більш пізніми датами, що свідчить про те, що 27 лютого 2022 року ОСОБА_1 перетинала кордон Польщі, а 02.03.2022 року, 05.03.2022 року, 22.03.2022 року, 04.06.2022 року – кордони Угорщини та Румунії, тобто, станом на вказані дати вже не перебувала на території України; станом на вересень 2022 року вона перебувала за межами України.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).
Аналізуючи встановлені обставини, надані сторонами докази, їх достатність, взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 факту не укладення нею з відповідачкою – ФОП ОСОБА_2 договору комісії № 6318/22/009391 від 23.09.2022 року, оскільки нею не підписувався вказаний договір, вона перебувала за межами України, жодних дій, які підтверджували б виконання нею вказаного договору - не вчиняла.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. 
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.  
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). 
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові Великої Палати від 26 жовтня 2022 року, у справі № 227/3760/19-ц.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку встановлено, що внаслідок неправомірного відчуження відповідачкою належного позивачці майна: автомобіля марки AUDI Q5, 2010 року випуску, тип ТЗ – легковий – загальний/CAR – GENERAL універсал – В, VIN – код НОМЕР_1 , за відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на таке відчуження, не укладення з відповідачкою договору комісії, вказаний транспортний засіб вийшов з її володіння поза її волею, та протягом 2022-2023 років був перепроданий п`ятьом особам, перебуваючи, відповідно у користуванні та експлуатації нових власників.
Як вбачається зі звіту експертного автотоварознавчого дослідження про визначення ринкової вартості транспортного засобу, складеного 29 січня 2024 року експертом, що має кваліфікацію оцінювача-автотоварознавця ОСОБА_12 , ринкова вартість автомобіля AUDI Q5, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на вересень 2022 року (дата відчуження згідно неукладеного договору) становить 651230 грн 80 коп (а.с. 56, том 1).
Отже, внаслідок неправомірної реалізації відповідачкою транспортного засобу позивачки, вона понесла збитки у розмірі ринкової вартості транспортного засобу - 651230 грн 80 коп.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
На думку позивачки, з огляду на фактичні обставини, а саме неодноразове відчуження належного їй транспортного засобу, внаслідок чого стан транспортного засобу погіршився, добросовісність останнього набувача майна, який не міг бути обізнаним про незаконність договору купівлі-продажу від 24.09.2022 року, укладеного відповідачкою ФОП ОСОБА_2 , ефективним способом захисту її прав у спірних правовідносинах є стягнення збитків, у розмірі вартості втраченого майна.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Враховуючи обставини справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що стягнення з відповідачки на користь позивачки збитків, завданих внаслідок неправомірної реалізації відповідачкою транспортного засобу, належного позивачці, за відсутності її волевиявлення, вираженого у передбачений законом спосіб, у розмірі ринкової вартості транспортного засобу на момент такої реалізації 651230 грн 80 коп, є ефективним засобом захисту порушеного права позивачки.
Окрім того, до стягнення з відповідачки на користь позивачки підлягає моральна шкода, завдана порушенням відповідачкою її прав. 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Оскільки внаслідок неправомірних дій відповідачки, які полягали у прийнятті належного позивачці транспортного засобу у комісію, без її особистої участі у відповідних договірних правовідносинах, з наступною реалізацією транспортного засобу за відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на вчинення правочину щодо її власності, остання понесла моральні страждання, що полягали у душевних переживаннях з приводу втрати майна, зміні способу життя, ініціюванні судового процесу для відновлення порушених прав, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є обґрунтованими.
Заявлений позивачкою до стягнення з відповідачки розмір моральної шкоди - 20000 грн є співмірним характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань, відповідає ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також вимоги розумності і справедливості.
Доводи сторони відповідачки стосовно відсутності підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки шкоди спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Неправомірні дії відповідачки у справі, які полягали у прийнятті належного позивачці транспортного засобу у комісію, без її особистої участі у відповідних договірних правовідносинах, з наступною реалізацією транспортного засобу за відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на вчинення правочину щодо її власності, суперечили як вимогам закону, що регулюють господарську діяльність відповідачки ФОП ОСОБА_2 , так і вимогам добросовісності як стандарту поведінки учасника цивільних правовідносин. Тому завдана такими неправомірними діями шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі.
Ураховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову  ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС про стягнення збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає до задоволення, тому з Фізичної особи – підприємця  ОСОБА_2  підлягає до стягнення на її користь судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції – у розмірі 6712,31грн та за розгляд справи судом апеляційної інстанції – у розмірі 8054,77 грн
На підставі ст.ст. 15, 16, 22, 23, 202, 203, 205, 207, 215 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Вічною Іриною Миколаївною задовольнити.
Рішення Рівненський міський суд Рівненської області від 09 січня 2025 року скасувати.
Позов  ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС про стягнення збитків та моральної шкоди задовольнити.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 651230 грн 80 коп – на відшкодування майнової шкоди та 20 000 грн – на відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6712,31 грн – на відшкодування судового збору, сплаченого за розгляд справи судом першої інстанції та 8054,77 грн – на відшкодування судового збору, сплаченого за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 16 травня 2025 року.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.

Судді:         Ковальчук Н.М.

        Хилевич С.В.