Справа № 148/2847/24
Провадження № 22-ц/801/860/2025
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року	Справа № 148/2847/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,
з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Орган опіки і піклування Тульчинської міської ради в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кравець Віти Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Штифурко Л. А. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернуся в суд із позовом до ОСОБА_2 , за участю Органу опіки та піклування Тульчинської міської ради в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позов обґрунтовано тим, що з 28 квітня 2012 року по 07 лютого 2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з батьком. Також рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року у справі № 148/403/24 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком – ОСОБА_1 .
Незважаючи на те, що дитина проживає з батьком, спілкуватись дитині з матір`ю ніхто не заважає, проте остання жодних проявів та спроб контактування з дитиною не виявляє. 
Позивачу стало відомо, що відповідач покинула територію України, та виїхала на проживання чи то до Польщі, чи то до Німеччини. 
Обставина проживання дитини з батьком та перебування відповідача за кордоном не звільняє її від виконання батьківських обов`язків та, за наявності бажання, не є перешкодою для спілкування з дитиною за допомогою існуючих засобів комунікації. 
Водночас відповідачка жодним чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. 
ОСОБА_2 не виконує покладених на неї батьківських обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. 
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. 
Зважаючи на такі обставини, ОСОБА_1 звернувся до органу опіки і піклування з проханням позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, де йому було рекомендовано звернутися до суду.
У зв`язку з викладеним, позивач у заявленому позові просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Окрім того, оскільки відповідачка добровільно не надає кошти на утримання сина, ОСОБА_1 також просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Органу опіки та піклування Тульчинської міської ради в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради, про позбавлення батьківських прав було відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , позивач послався на те, що відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме не цікавиться життям сина, навчанням, потребами, не проявляє свого піклування та турботи, не дбає про його здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток, не виявляє бажання спілкуватися та приймати участь у підготовці до самостійного життя. При цьому, з його пояснень в судовому засіданні слідує, що підставою позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина є те, що відповідачка перебуває за кордоном і позивач хоче убезпечити себе від можливого вивезення дитини позивачкою за кордон та не бажає, щоб вона мала на нього якісь права. 
Однак суд вважав, що перебування відповідачки за кордоном не є тією підставою, яка свідчить про те, що вона умисно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. На переконання суду, перебування відповідачки за кордоном, дійсно, може впливати на те, що вона не має можливості в повній мірі реалізувати свої батьківські права та обов`язки, зокрема, щодо частішого спілкування з дитиною, приділення сину більшої уваги, материнської любові та догляду. Разом із цим, це не є свідченням ухилення відповідачки від своїх батьківських обов`язків та її винної поведінки. Крім того, невідомими є причини, з яких вона перебуває за кордоном. При цьому, суд звернув увагу на те, що до розлучення з позивачем в лютому 2024 року, мати постійно була присутня в житті сина, проживала разом з сім`єю. Жодних доказів того, що і раніше відповідачка ухилялась від виховання дитини та виконання своїх батьківських обов`язків позивачем не представлено. Доводи позивача про те, що відповідачка може в майбутньому вивезти дитину за кордон є лише нічим не підтвердженими припущеннями та домислами, адже місце проживання дитини визначено саме з батьком за рішенням суду. Крім того, саме відповідачка, як мати, дала свою згоду на проживання сина з батьком.
Позивач також не довів, у чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батьківських прав матері. З його пояснень слідує, що він хоче, щоб мати не мала ніяких прав до дитини, і це при тому, що дитина і так проживає з ним. Такий інтерес позивача, на думку суду, не є тим, який відповідає інтересам самої дитини. 
Суд першої інстанції не погодився із висновком органу опіки та піклування Тульчинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки вказаним органом опіки та піклування не виявлено умисної поведінки матері щодо невиконання нею батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина. 
З метою захисту якнайкращих інтересів неповнолітнього ОСОБА_3 доцільним, на переконання місцевого суду, є збереження його зв`язків із матір`ю. 
Враховуючи встановлені судом обставини справи, зважаючи на недоведеність позивачем навмисного та систематичного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, з огляду на те, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують свої батьківські обов`язки, який у даному випадку не відповідає меті захисту інтересів дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав слід залишити без задоволення.
Разом з цим, суд зауважив, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Додатковим рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 березня 2025 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 грудня 2024 року і до досягнення сином повноліття (а. с. 93-95).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, адвокат Кравець В. А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відповідні позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків, а також витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року справу призначено до розгляду на 24 квітня 2025 року о 10 год 30 хв. та за клопотання представника позивача відкладено на 01.05.2025 року о 11 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
На думку скаржника суд першої інстанцій не врахував визнання позову відповідачем ОСОБА_2 . Вказане підтверджує, що вона нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне материнське виховання та свідомо не виконує батьківських обов`язків, а тому позбавлення її батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. 
Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, зроблені висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшов.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, при цьому подано заяву про розгляд справи у їх відсутність, а також зазначено про підтримання апеляційної скарги.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила, тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Представник органу опіки і піклування Тульчинської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому подано заяву про розгляд справи у відсутність представника. 

Фактичні обставини, встановлені судом
Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зворот а. с. 18).
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року у справі № 148/1998/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а. с. 17-18). 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року у справі № 148/1998/23 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 (зворот а. с. 13-16).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом із батьком за адресою АДРЕСА_1 (зворот а. с. 7-8).
Місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 25).
Служба у справах дітей Тульчинської міської ради надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, органом взято до уваги, що:
- шлюб між батьками дитини розірвано;
- рішенням суду визначено місце проживання дитини з батьком; 
- відповідно до характеристики, виданої Тульчинським ліцеєм №1 Тульчинської міської ради Вінницької області від 13.11.2024 року № 01-22/332 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається в Тульчинському ліцеї №l з вересня 2019 року. До навчання ставиться відповідально, має бажання вчитися. Школу відвідує регулярно, уроки пропускає лише з поважних причин. Має навчальні досягнення високого та середнього рівня, навчається в повну міру своїх сил, вміє самостійно працювати, контролювати себе. Має здібності до вивчення математики. На уроках завжди уважний, виконує домашні завдання. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно, дотримується режиму дня, реагує адекватно на похвалу чи осуд вчителя. Сумлінний, веселий, товариський, дисциплінований, самостійний, відвідує гуртки, приймає участь у змаганнях. Правила поведінки завжди свідомо виконує. Має багато друзів. На даний час ОСОБА_4 проживає разом з батьком. Батько приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини, бере участь у шкільному та особистому житті дитини, спілкується з вчителями, класним керівником. Приймає участь у загальношкільних та класних батьківських зборах. Стосунки у родині приязні. Мати участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, ліцей не відвідує, зв`язку з вчителями не має, успіхами та навчанням дитини не цікавиться (характеристика наявна у матеріалах справі на на а. с. 19);
- відповідно до довідки виданої Тульчинським міським клубом бойових мистецтв «Гепард» ОСОБА_1 про те, що його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1 вересня 2020 року по даний час відвідує заняття зі змішаних єдиноборств ММА, тренування ОСОБА_4 відвідує у супроводі батька, який забезпечує свого сина спортивним інвентарем для занять, сплачує членські внески та фінансує витрати сина на змаганнях (довідка наявна у матеріалах справі на звороті а. с. 9);
- відповідно до довідки від 13.11.2024 року, виданою головою квартального вуличного комітету Поворозюк Н. І. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним за даною адресою проживає син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , крім них за даною адресою ніхто не зареєстрований і фактично не проживає. Мати, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитину не відвідує і зв`язку з нею немає (довідка наявна у матеріалах справі на а. с. 9); 
- згідно із податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи - підприємця від 24.11.2022 року № 394 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 грудня 2022 року № 438), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , являється ФОП. Обсяг його доходу за звітний (податковий) період - 9 місяців 2024 року, що оподатковується за ставкою 5 % становить 120000,00 грн;
- відповідно до декларації від 18.11.2024 року, № 0001-02TH-HA10 Комунального некомерційного підприємства «Тульчинський центр первинної медико - санітарної допомоги» Тульчинської міської ради, законним представником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є його батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до декларації, сімейний лікар, який надає первинну медичну допомогу є ОСОБА_6 (відповідна довідка КНП «Тульчинський ЦПМСД» Тульчинської міської ради Вінницької області наявна у матеріалах справі на звороті а. с. 8);
- відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведеного службою у справах дітей Тульчинської міської ради від 15 листопада 2024 року за адресою АДРЕСА_1 , з`ясовано, що житло розміщене на 2 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2 кімнат, коридору, кухні та ванної кімнати. Загальна площа квартири складається 49,4 кв. м, житлова площа становить 29,8 кв.м. В квартирі автономне опалення, наявний газовий котел, централізоване водопостачання та водовідведення. Житлово - побутові умови проживання відповідають санітарно - гігієнічним нормам. Квартира забезпечена усіма комунікаціями, обладнана меблями та побутовою технікою. Дохід сім`ї складається з прибутку від підприємницької діяльності батька. У ОСОБА_4 наявне окреме місце для сну, навчання та ігор. Відсутній доступ до небезпечних предметів в побуті, лікарських засобів. Основні потреби дитини забезпечені в повній мірі. Наявний одяг та взуття відповідно сезону, віку та статі дитини. Назар навчається в 6-Б класі Тульчинського ліцею № 1 Тульчинської міської ради Вінницької області. До навчання ставиться відповідально, регулярно відвідує школу. Батько приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини. Основні потреби дитини забезпечені в повному обсязі. У ОСОБА_4 з батьком гарні, товариські стосунки. Батько приділяє увагу дитині належним чином. Фактів жорстокого поводження з дитиною не встановлено (акт наявний у матеріалах справі на а. с. 6); 
- за результатами оцінювання потреб сім`ї/особи ОСОБА_1 проведеного КУ ЦНСП Тульчинської міської ради (початок 18.11.2024 року - завершення 22.11.2024 року) зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ознаки та чинники, що спричиняють СЖО в сім`ї відсутні. Житлово-побутові умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Назар проживає в окремій кімнаті, в якій наявне ліжко з чистою постільною білизною, стіл для навчання. В наявності речі та взуття відповідно віку, сезону та статі. Зі слів батька, ОСОБА_4 може самостійно одягнутись, скласти свої речі у шафу. Хлопчик має окреме спальне та робоче місце в кімнаті, ноутбук та телефон. Під час розмови з фахівцем соціальної роботи, ОСОБА_7 поводився спокійно, володіє емоціями, послідовно висловлює думки, ознаки девіантної поведінки відсутні. Зі слів ОСОБА_8 , у нього немає шкідливих звичок, має достатнє коло спілкування та може розраховувати на підтримку рідних та друзів. Батько щоденно спілкується з дитиною, цікавиться його життям у ліцеї;
- відповідно до листа КУ « ЦНСП» Тульчинської міської ради від 21.11.2024 року № 829 на запит ССД Тульчинської міської ради від 18.11.2024 року № 01 - 21-691 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою АДРЕСА_2 не проживає. На даний час вона перебуває за межами України, тому забезпечити проведення оцінки потреб не можливо. 
Після проведеної в телефонному режимі бесіди, працівниками ССД Тульчинської міської ради з ОСОБА_2 , на електронну адресу служби у справах дітей Тульчинської міської ради надійшла її заява від 26.11.2024 року в якій вона просить розглянути на комісії з прав дитини виконавчого комітету Тульчинської міської ради заяву про позбавлення її батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без її участі, так як вона знаходиться за кордоном і не планує повертатися в Україну, та не буде займатися вихованням дитини і не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. 
На засідання комісії з`явився заявник – ОСОБА_1 , який підтримав свою заяву та просив її задовільнити. ОСОБА_2 на засідання комісії не з`явилася, посилаючись на те, що в матеріалах справи є її заява про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина та розглядати на комісії питання без її участі. 
Оглянувши надані на комісію документи, зважаючи на те, що: 
- мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина; 
- не встановлені обставини невиконання своїх батьківських обов`язків внаслідок душевної хвороби, тривалого відрядження, створення перешкод з боку іншого з батьків, за яких вона не може бути позбавленою батьківських прав. 
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 56 Цивільного кодексу України, ст. ст. 19, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, «Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, рішення № 5 до протоколу № 10 від 16.12.2024 року, з метою належного захисту інтересів дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків, виконавчий комітет Тульчинської міської ради, як орган опіки та піклування Тульчинської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 44-48).
Висновок органу опіки і піклування затверджено рішенням ВК Тульчинської міської ради № 584 від 18 грудня 2024 року (а. с. 43).
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 04 лютого 2025 року, справжність підпису у якій засвідчено приватним нотаріусом Тульчинського нотаріального округу Вінницької області Тимчик Н. Ф., відповідачка повідомляє, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 по справі № 148/2847/24 щодо позбавлення її батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначених у позові підстав та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову (а. с . 65).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним, не дбає про нього.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.
Водночас тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що при вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. 
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та, залежно від обставин відповідної справи, вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів винної поведінки відповідачки із ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Єдиним доказом, на який позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог є висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина сторін визнано доцільним.
Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Колегія суддів, керуючись положеннями ст. 19 СК України, вважає що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування з огляду на таке.
Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Виснуючи про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, орган опіки та піклування виходив із того, :
- мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина;
- не встановлені обставини не виконання своїх батьківських обов`язків внаслідок душевної хвороби, тривалого відрядження, створення перешкод з боку іншого з батьків, за яких вона не може бути позбавленою батьківських прав.
Проте жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини, орган опіки і піклування не встановив та не посилався на них у своєму висновку.
Із висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів дитини та позитивно впливатиме на її подальше життя. 
Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив на тому, що висновок органу опіки та піклування не містить мотивів прийнятого рішення про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок наданий органом опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Оскільки висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги.
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо сина, вчиняла насильство щодо нього, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками. 
Наполягаючи на позбавленні відповідача батьківських прав, ОСОБА_1 не указав, у чому ж полягає доцільність, необхідність та користь такого рішення саме для дитини, як позбавлення батьківських ОСОБА_2 .
Колегія суддів зауважує, що визнання відповідачкою позову та нотаріально посвідчена заява про це, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено ч. 1 ст. 164 СК України.
Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. 
Відтак відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених СК України.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). 
Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Окрім того апеляційний суд звертає увагу, що за словами позивача, ОСОБА_2 перебуває за кордоном, що додатково свідчить про нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, проте вказана заява посвідчена приватним нотаріусом у м. Тульчині Вінницької області.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідності застосування крайнього заходу втручання у права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з матір`ю, неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 нібито нехтує потребами свого сина, чим порушує права дитини на належне материнське виховання та звертає особливу увагу сторін, що метою позбавлення батьків їх батьківських прав є захист дитини та обмеження присутності у її житті того, із батьків, хто здатен заподіяти реальну непоправну шкоду її життю, здоров`ю та психологічному благополуччю, а не винесення формального судового рішення.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відмову у задоволенні позову в цій частині.
У той же час апеляційний суд зауважує, що у мотивувальній частині рішення місцевий суд зазначив про необхідність ОСОБА_2 змінити ставлення до виховання сина, втім не вказав про це у його резолютивній частині, а тому оскаржуване рішення слід змінити, доповнивши його резолютивну частину відповідно вказівкою.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України).
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити, доповнивши його резолютивну частину, про що зазначалося вище. 

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кравець Віти Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 лютого 2025 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацами такого змісту: 
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Покласти на орган опіки та піклування Тульчинської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В іншій частині рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 лютого 2025 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         Л. О. Голота

                                                                               В. П. Рибчинський