ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2025 р. 	Справа № 520/11050/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 (головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д.) у справі №520/11050/24
за позовом       ОСОБА_1  
до       Керівника Харківської обласної прокуратури Фільчакова Олександра Васильовича ,       Генерального прокурора України Костіна Андрія Євгенійовича                                
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Керівника Харківської обласної прокуратури Фільчакова Олександра Васильовича, Генерального прокурора України Костіна Андрія Євгенійовича, в якій просив суд: 
- визнати бездіяльність Генерального прокурора В. Костіна щодо розгляду скарги позивача від 09.02.2024 року, що подана на підставі положень Конвенції неправомірною, такою що вчинена з порушенням ч.2 ст.19 Конституції України, ст.36 Закону України “Про прокуратуру”, положень ст.12, ст.16 Конвенції, чим порушила права гарантовані Конвенцією стосовно незастосування до позивача дій з ознаками нелюдського, принижуючого гідність поводження;
- зобов`язати ОСОБА_2 визначити порядок розгляду скарги позивача від 09.02.2024 року, стосовно неправомірних дій його підлеглих, що застосували до позивача дії, які заборонено Конвенцією, на вимогах її швидкого і неупередженого розгляду, як то визначено Конвенцією;
- визнати дії керівника Харківської окружної прокуратури О. Фільчакова стосовно розгляду скарги позивача від 09.02.2024 року, з порушенням вимог Конвенції, протиправними такими що порушили гарантовані права Конвенцією на швидкий неупереджений розгляд питання, стосовно застосування до позивача дій працівниками прокуратури, що Конвенцією заборонено;
- зобов`язати ОСОБА_3 в подальшому утриматись по відношенню до позивача від дій стосовно приховування дій, які мають ознаки принижуючих людську гідність поводження, що вчинені його підлеглими;
- зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провести навчальні заходи у підконтрольних їм установах, щодо поводження прокурорів, при вирішенні питань з громадянами, у спосіб який виключає порушення норм Конвенції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1  залишено  без задоволення.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити  позов.
В обґрунтування вимог скарги зазначає, що суд першої інстанції не розглядав питання  не виконання відповідачем норм Конвенції стосовно швидкого, неупередженого розгляду його скарги, в якій він стверджував і наводив факти жорстокого поводження відносно нього,   незважаючи на вимоги ч.2 ст.77 КАС України, яка доказування правомірності своїх дій покладає на суб`єкт владних повноважень, переклав цей обов`язок на позивача. Посилається на судову практику, а також на правові позиції рішень Європейського суду з прав людини. Зазначає, що судом не поновлено його права, порушені відповідачами, а тому рішення суду є незаконним та таким, що прийнято з застосуванням принципу дискримінації за соціальним статусом приналежності до органу влади. 
Офіс Генерального прокурора надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просив суд апеляційної інстанції скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Зазначає, що заява позивача безпосередньо Генеральним прокурором не розглядалася, була розглянута Офісом Генерального прокурора та направлена за належністю до Харківської обласної прокуратури. Отже, права позивача діями відповідача не порушені.
Харківська обласна прокуратура надала відзив, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просила суд апеляційної інстанції скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Зазначає, що в межах повноважень заява позивача розглянута та йому своєчасно надано відповідь. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024 призначено склад колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_4 , судді: Калиновський В.А., Мінаєва О.М.
Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 06.01.2025 та від 10.01.2025 відкрито апеляційне провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі №520/11050/24 та адміністративну справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Розпорядженням керівника апарату Другого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2025 № 02-01/186 призначено повторний автоматизований розподіл справи №520/11050/24 у зв`язку із рішенням Вищої ради правосуддя №248/0/15-25 від 13.02.2025 "Про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Другого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку".
За наслідками проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Русанова В.Б., судді - Мельнікова Л.В.,               Бегунц А.О.
У зв`язку зі смертю судді ОСОБА_5 , на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., Присяжнюк О.В.
У зв`язку із перебуванням у відрядженні судді Бегунца А.О., на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад                            колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Калиновський В.А., Присяжнюк О.В.
Відповідно до ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що до Харківської обласної прокуратури 29.02.2024 за вхідним №10533-24 з Офісу Генерального прокурора надійшло звернення ОСОБА_1 від 09.02.2024 щодо оскарження відповіді від 24.01.2024 на його попередні звернення від 26.12.2023 з питань вступу прокурорів обласної прокуратури до судової справи за його позовом, неотримання відповідей на попередні звернення, можливих неправомірних дій окремих працівників прокуратури, яка надана за підписом заступника керівника обласної прокуратури.
Під час проведення перевірки за вказаним зверненням встановлено, що раніше Харківською обласною прокуратурою розглядались звернення Колодька В.І. від 26.12.2023 з питань вступу прокурорів обласної прокуратури до судової справи за його позовом, неотримання відповідей на попередні звернення, можливих неправомірних дій окремих працівників прокуратури та з інших питань. 
За результатом розгляду вказаних звернень ОСОБА_1 надано відповідь 24.01.2024  №15/2-45вих-24 за підписом заступника керівника обласної прокуратури Кравченка А.Г. по                   суті порушених питань, з одночасним роз`ясненням порядку її оскарження.
За результатами розгляду звернення (скарги) Колодька В.І. від 09.02.2024 щодо оскарження відповіді від 24.01.2024 за №15/2-45вих-24 за підписом заступника керівника обласної прокуратури Кравченка А.Г. заявнику надано відповідь 28.03.2024 №09/1-339-24 за підписом керівника обласної прокуратури Фільчакова О.В.
Позивач, вважаючи протиправними бездіяльність Генерального прокурора В. Костіна щодо розгляду його  скарги  від 09.02.2024, а також дії керівника Харківської окружної прокуратури             О. Фільчакова стосовно розгляду його скарги від 09.02.2024, звернувся до суду з позовною заявою.
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду скарги ОСОБА_1 від 09.02.2024 відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка                         здійснює:1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
  Закон України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі по тексту - Закон №1697-VII) визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до ст.3 Закон №1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується на засадах: 1) верховенства права та визнання людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю; 2) законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності; 3) територіальності; 4) презумпції невинуватості; 5) незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків; 6) політичної нейтральності прокуратури; 7) недопустимості незаконного втручання прокуратури в діяльність органів законодавчої, виконавчої і судової влади; 8) поваги до незалежності суддів, що передбачає заборону публічного висловлювання сумнівів щодо правосудності судових рішень поза межами процедури їх оскарження у порядку, передбаченому процесуальним законом; 9) прозорості діяльності прокуратури, що забезпечується відкритим і конкурсним зайняттям посади прокурора, вільним доступом до інформації довідкового характеру, наданням на запити інформації, якщо законом не встановлено обмежень щодо її надання; 10) неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.
Приписами ч.1 ст.8 Закону №1697-VII визначено, що Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури, а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора.
Так, розгляд звернень громадян в органах прокуратури здійснюється відповідно до положень Конституції України, Законів України “Про звернення громадян”, “Про прокуратуру”, Регламенту Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 22.02.2022 № 35 та Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора від 06.08.2020 №363 (в редакції станом на час спірних правовідносин). 
Питання реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі по тексту  - Закон №393/96-ВР).
Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Звернення може бути усним чи письмовим (частина четверта статті 5 Закону № 393/96-ВР).
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення) (частина шоста статті 5 Закону № 393/96-ВР).
Згідно зі ст.15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. 
Приписами ч.1 ст.19 Закону №393/96-ВР визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Нормою ст.20 Закону №393/96-ВР визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
Відповідно  до ч.3 ст.7 Закону №393/96-ВР якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. 
Аналіз наведених вище норм вказує на те, що звернення громадянина, яке відповідає вимогам Закону №393/96-ВР має бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням.  За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк. 
Наведені вище висновки узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 03.12.2018 року у справі №804/9185/15.
Судом встановлено, що 09.02.2024  позивач звернувся до Генерального прокурора В. Костіна із скаргою, поданою в порядку ст.12 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, в якій, керуючись ст.ст.12, 13, 16 вказаної Конвенції повідомив про те, що на місцевих виборах 2002 року його було обрано Лютівським сільським головою, однак його кандидатура не влаштовувала прокурорів Золочівської районної прокуратури Харківської області, які штучно створили ситуацію щодо отримання ним хабаря. Вказував, що 04.10.2002 він був затриманий і доставлений до прокуратури Золочівського району Харківської області, де його звинуватили у кримінальних діях за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, ч.ч.1,2 ст.368 КК України. Зазначав, що на підставі дій прокурорів він втратив посаду і спокій. Розгляд справи продовжувався більше шести років та закінчився тим, що 10.03.2009 року слідчим прокуратури Золочівського району Харківської області А.С. Прокопенко була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно нього за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364 КК України, ч.ч.1,2 ст.368                               КК України у зв`язку з відсутністю складу злочину.  
Вважав, що керівником Богодухівської окружної прокуратури Харківської області Коптєвим та заступником керівника Харківської обласної прокуратури А.Кравченко, з залученням його підлеглих - прокурора   ОСОБА_6 , та невизначеною посадовою особою ОСОБА_7 , відносно нього вчинено дії, які мають ознаки нелюдського, жорсткого, принижуючи гідність поводження при вирішенні його питання стосовно виплати йому державою компенсації та відшкодування за незаконне перебування під слідством більш ніж 6 років. 
Просив вирішити питання про проведення швидкого, неупередженого розслідування протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є організаторами  протиправних дій та підлеглих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , що є безпосередніми виконавцями.
Офісом Генерального прокурора 16.02.2024 за №37888-24 зареєстровано  скаргу ОСОБА_1 від 09.02.2024, подану на дії керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, заступника керівника та його підлеглих Харківської обласної прокуратури. 
Колегія суддів звертає увагу, що керівником Харківської обласної прокуратури                        не приймалось рішення за результатами розгляду вказаного звернення (скарги). 
Крім того, у скарзі позивача не оскаржуються дії чи рішення працівників Офісу Генерального прокурора.
Відповідно до п.7.6 Регламенту Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 22.02.2022 №35 звернення громадян, за результатами розгляду яких не приймалися рішення керівниками обласних прокуратур і у яких не оскаржуються дії чи рішення працівників Офісу Генерального прокурора, підрозділом з організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів чи іншим підрозділом у строк не більше ніж п`ять днів надсилаються для розгляду до обласних прокуратур, якщо вирішення порушених у зверненнях питань належить до компетенції прокуратур нижчого рівня. 
Згідно з п.15 розділу II Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора від 06.08.2020 №363 звернення громадян, за результатами розгляду яких не приймалися рішення керівником органу прокуратури і в яких не оскаржуються дії чи рішення працівників цієї прокуратури, відповідальними чи іншими підрозділами у термін не більш ніж п`ять днів надсилаються до відповідної прокуратури нижчого рівня, якщо вирішення порушених у них питань належить до її компетенції. Якщо у зверненні, поряд з питаннями, що належать до компетенції прокуратури, порушуються питання, які підлягають розгляду в інших органах, під час надання відповіді на таке звернення заявнику роз`яснюється порядок вирішення цих питань.
Також, відповідно до Закону №393/96-ВР звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань, тому якщо питання, порушені в одержаному зверненні, не входять до повноважень відповідного органу, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ним за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Відповідно до п. 7.16 Регламенту  Офісу Генерального прокурора Генеральному прокурору або виконувачу його обов`язків подаються на розгляд:
- документи і звернення, що надійшли від Президента України, Керівника Офісу Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, голів Конституційного Суду України, Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, Державної судової адміністрації України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, голів Національного агентства з питань запобігання корупції, Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, директорів Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки України, Міністра внутрішніх справ України, Міністра оборони України, Міністра юстиції України, голів Служби безпеки України та Національної поліції України, голів Верховної Ради та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, бізнес-омбудсмена, керівників державних установ іноземних держав і міжнародних організацій (їх представництв), Голів Ради прокурорів України та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів;
- запити народних депутатів України;
- звернення Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни, скарги на дії та рішення першого заступника та заступників Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, керівників самостійних структурних підрозділів, підпорядкованих безпосередньо Генеральному прокурору;
- інші документи і звернення з актуальних питань, що викликали підвищену увагу громадськості та медіа.
Такі саме положення зазначені у п.4 розділу  II Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора від 06.08.2020 №363. 
Отже, скарга ОСОБА_1 не належить до категорії звернень, які підлягають розгляду безпосередньо Генеральним Прокурором ,  ним не розглядалася та не мала розглядатися, а тому заявлені позивачем вимоги до Генерального прокурора правомірно залишені судом без задоволення.
Судом встановлено, що Офіс Генерального прокурора, правомірно та обґрунтовано листом від 23.02.2024 (а.с.78) надіслав скаргу позивача від 09.02.2024 до прокуратури нижчого рівня, якою є Харківська обласна прокуратура, до компетенції якої належить порушені в скарзі питання, про що повідомлено ОСОБА_1 , а також надав йому роз`яснення щодо можливості оскарження дій прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та/або до суду.
29.02.2024 за вхідним №10533-24 з Офісу Генерального прокурора до Харківської обласної прокуратури надійшла зазначена скарга позивача. 
За результатами розгляду скарги позивача Харківська обласна прокуратура листом від 28.03.2024 №09/1-339-24 повідомила ОСОБА_1 про відсутність встановлених фактів допущення порушень з боку працівників прокуратури, а також роз`яснила порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності прокурорів (а.с.79-80).
Аналізуючи зміст відповіді Харківської обласної прокуратури колегія суддів зазначає, що остання надана у відповідності до приписів Закону України “Про звернення громадян”, наказу Офісу Генерального прокурора №363 від 06.08.2020 “Про організацію роботи органів прокуратури з особистого прийому, розгляду звернень і запитів та забезпечення доступу до публічної інформації” та Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора 06.08.2020 №363.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Харківською обласною прокуратурою не допущено порушень вимог чинного законодавства України та прав позивача під час розгляду його скарги від 09.02.2024 року, останньому було вчасно надано обґрунтовану відповідь.
Відтак, підсумовуючи наведене вище в своїй сукупності, колегія суддів вважає, що під час розгляду скарги позивача від 09.02.2024 року відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного вище.
Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції  порушень відповідачами вимог ст.36 Закону №1697-VII та  ст. ст.12, 16 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (далі по тексту - Конвенція),  колегія суддів зазначає наступне. 
Приписами ст.36 Закону №1697-VII визначено, що особа, призначена на посаду прокурора, набуває повноважень прокурора після складення Присяги прокурора такого змісту: “Я, (прізвище, ім`я, по батькові), вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Україні та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нестивисоке звання прокурора”.
Статтями 12, 16 Конвенції передбачено, що кожна держава - сторона забезпечує   проведення   швидкого  й  неупередженого розслідування її  компетентними  органами,  коли  є достатні  підстави  вважати,  що  катування  було  застосоване  на будь-якій території, що перебуває під її юрисдикцією. 
Кожна держава-сторона  зобов`язується запобігати на будь-якій  території,  що  перебуває  під   її   юрисдикцією,   іншим   актам  жорстокого, нелюдського і такого, що принижує гідність, поводження  й  покарання,  що  не   підпадають   під   визначення   катування,  викладеного у статті 1,  коли такі акти здійснюються державними чи  посадовими особами або іншими особами,  що виступають як офіційні,  чи  з  їх підбурювання,  чи з їх відома,  чи з їх мовчазної згоди.  Зокрема,  зобов`язання,  що містяться в статтях 10,  11, 12 та 13,  застосовуються  із  заміною  посилань  на катування посиланнями на  інші  форми  жорстокого,  нелюдського  або  такого,  що   принижує гідність, поводження й покарання.
Відповідно до ч.1 ст.1 цієї Конвенції  для цілей цієї Конвенції термін “катування” означає будь-яку дію, якою будь-якій особі навмисне заподіюються сильний біль або страждання, фізичне чи моральне, щоб отримати від неї або від третьої особи відомості чи визнання, покарати її за дії, які вчинила вона або третя особа чи у вчиненні яких вона підозрюється, а також залякати чи примусити її або третю особу, чи з будь-якої причини, що ґрунтується на дискримінації будь-якого виду, коли такий біль або страждання заподіюються державними посадовими особами чи іншими особами, які виступають як офіційні, чи з їх підбурювання, чи з їх відома, чи за їх мовчазної згоди. В цей термін не включаються біль або страждання, що виникли внаслідок лише законних санкцій, невіддільні від цих санкцій чи спричиняються ними випадково.
Колегія суддів зазначає, що заява ОСОБА_1 не містить обставин, які б вказували на наявність з боку органів прокуратури (її посадових осіб) у відношенні останнього катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання.
Відповідних доказів на підтвердження таких обставин не встановлено і судом апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене вище, а також те, що розгляд скарги позивача від 09.02.2024 року  проведений у відповідності до вимог чинного законодавства, посилання позивача на порушення відповідачами відповідних норм Закону №1697-VII та Конвенції, є необґрунтованими та такими, що не знайшли об`єктивного підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи. 
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, було доведено (доказано) правомірність власної бездіяльності (дій) , що є предметом оскарження у даній справі.
При цьому, незважаючи на те, що наведеною вище нормою КАС України визначено обов`язок суб`єкта (суб`єктів) владних повноважень довести правомірність, як в даному випадку, своєї бездіяльності (дій), позивач не звільняється від свого обов`язку, передбаченого ч.1 ст.77 КАС України довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Всупереч наведеному вище, позивачем не було доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак погоджується з висновками суду першої про залишення без задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Щодо посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16.12.2021 року у справі №11-164сап21 та невідповідності оскаржуваного рішення суду першої інстанції таким вимогам, встановленим до судового рішення, то колегія суддів зазначає, що у ході апеляційного перегляду даної справи не встановлено допущення судом першої інстанції таких порушень, які б були правовою підставою, в розумінні приписів ст.317 КАС України, для його скасування чи зміни.
Також щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в його рішення у певних справах (у справі “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), у справі “Hirvisaari v. Finland”                           (заява № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року), рішення “Богатова проти України”, “Нечипорук і Йонкало проти України” та ін.), то колегія суддів враховує їх, проте зазначає дане судове рішення (постанова) їм не суперечить.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнятим з порушенням норм КАС України, з застосуванням принципу дискримінації за соціальним статусом - приналежності до органу влади підлягають відхиленню, як необґрунтовані та такі, що не узгоджуються із наведеним вже вище.
Суд враховує, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.    
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 у справі                     №520/11050/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	В.А. Калиновський    О.В. Присяжнюк