ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2025 року
м. Київ
справа № 759/22250/23
провадження № 51 - 4681 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 жовтня 2024 року та касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вищевказану ухвалу у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023100000000889, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Гунька Німирівського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вказано обчислювати з моменту приведення вироку до виконання. Вирішено цивільний позов.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, детально викладених у вироку.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, а вирок суду -без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначає, що апеляційним судом, в порушення вимог ст. 419 КПК, не було надано оцінки новим обставинам справи, зазначеним у доповненнях до апеляційної скарги, а також в порушення вимог ст. 404 КПК не досліджено наданих стороною захисту документів, що характеризують особу ОСОБА_7 , про дослідження яких клопотала сторона захисту, та які, на думку захисника, мають суттєве значення для вирішення питання про застосування ст. 75 КК. Вказує, що апеляційним судом необґрунтовано не взято до уваги доводи захисника про те, що призначене ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на нього та членів його сім`ї. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано факту відшкодування засудженим потерпілому шкоди в повному обсязі. Вказує, що в апеляційному суді приймав участь прокурор, який не включений в групу прокурорів. 
В касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, звільнивши його на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком. Зазначає, що апеляційним судом в ухвалі не відображено та взагалі не надано жодної оцінки новим обставинам, які містилися у поданих потерпілим документах: а саме факту примирення сторін, повному відшкодуванню шкоди, щирому вибаченню засудженого перед потерпілим, які на момент постановлення судом першої інстанції вироку не існували, однак суттєво відрізняються від тих, що зазначені у вироку суду.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити. Прокурор заперечував проти їх задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 ККу касаційних скаргах ні захисником, ні представником потерпілого не оспорюються. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обстави, які ніким не оспорюються.
Доводи касаційних скарг щодо неправильного застосування місцевим та апеляційним судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, та можливості звільнення його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованими.
Так, зі змісту касаційних скарг убачається, що як захисником, так і представником потерпілого фактично порушується питання про дотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При визначенні ступеню тяжкості кримінального правопорушення суд з`ясовує, насамперед, питання про те, до якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
З матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_7 слідує, що місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дотримався загальних засад призначення покарання та навів у вироку підстави обрання його розміру. При цьому суд поклав в основу вироку і включив до мотивування призначеного покарання ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні, тобто врахував їх як такі, що були дійсно встановлені. Водночас суд урахував всі обставини, що були підставою обрання конкретного покарання, в їх сукупності.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 покарання, дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Зокрема місцевий суд врахував обставини вчинення злочину, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься, відповідно до статей 12, 25 КК, до необережного тяжкого злочину, форму й ступінь вини обвинуваченого, його особу, який працює в ТОВ «ТБК АТЛАНТ ГРУПП» на посаді інженера з організації експлуатації та ремонту, на спеціальних обліках не перебуває, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Також місцевий суд врахував думку потерпілого, яка була висловлена його представником в судовому засіданні, який наполягав на суворості покарання для обвинуваченого з огляду на те, що дії ОСОБА_7 на час розгляду справи в суді першої інстанції не свідчили про щирість його каяття, оскільки останнім не було відшкодовано потерпілому завдану злочином моральну шкоду, до моменту постановлення вироку не зустрівся з потерпілим та особисто перед ним не вибачився за скоєне.
З врахуванням всіх зазначених обставин в їх сукупності, виходячи з принципів розумності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на особу обвинуваченого, характер протиправних дій винного, а саме те, що ОСОБА_7 допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода, який перетинав дорогу по пішохідному переходу, що призвело до невідворотних наслідків - смерті потерпілого, врахувавши посткримінальну поведінку обвинуваченого, який на час постановлення вироку не відшкодував завдану моральну шкоду потерпілому, з останнім зустрічі не шукав, хоча мав для цього достатньо часу, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років, яке є мінімальним, згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК.
При цьому суд не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК або ж застосування до нього положень ст. 69 КК, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд врахував грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, що спричинило тяжкі наслідки, та дійшов висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк в межах санкції статті обвинувачення.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.
В супереч твердженням як захисника, так і представника потерпілого апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 419 КПК, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності призначеного  ОСОБА_7  покарання внаслідок надмірної суворості та наявності підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК, та обґрунтовано залишив її без задоволення, навівши належні й достатні мотиви спростування.
Так, колегія суддів погодилася з висновком місцевого суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі, передбаченій санкцією ч. 2 ст. 286 КК, з реальним його відбуванням, та з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк, передбачений законом.
З приводу даних, на які вказував захисник в апеляційній скарзі як на підставу для застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК, то апеляційний суд зазначив, що вони були в повній мірі враховані судом при призначенні покарання, а апелянтом не наведено обґрунтування необхідності звільнення від відбування покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, зважаючи на обставини, за яких було вчинено злочин, його характер та наслідки, що настали.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що встановлені під час апеляційного розгляду справи обставини, в тому числі і позиція представника потерпілого, який просив не призначати засудженому покарання, пов`язане із ізоляцією від суспільства, у цій справі не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого  ОСОБА_7  діяння у сфері безпеки руху, а також непоправні наслідки у виді позбавлення життя людини.
Не знайшов апеляційний суд і підстав для зменшення визначеної місцевим судом суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, оскільки, на переконання колегії суддів, судом в повній мірі враховано, що потерпілий та цивільний позивач по справі ОСОБА_8 , який є батьком загиблого в ДТП ОСОБА_11 , втративши сина, безумовно пережив сильні душевні страждання зумовлені передчасною, трагічною смертю сина, а заявлений розмір моральної шкоди відповідає характеру, розміру та тривалості моральних страждань батька у зв`язку зі смертю сина, не є надмірним, не призводить до надмірного збагачення, відповідає принципам розумності та справедливості.
З такими висновками погоджується і колегія суддів. Ухвала апеляційного суду належно вмотивована та обґрунтована, її зміст відповідає вимогам статей  370,  419  КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.
Доводи сторони захисту та представника потерпілого про неврахування судом апеляційної інстанції факту примирення з потерпілим, а також відшкодування засудженим потерпілому шкоди в повному обсязі, є безпідставними, оскільки зважаючи на те, що засуджений допустив грубе порушення ПДР, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода, який перетинав дорогу по пішохідному переходу, що призвело до невідворотних наслідків  - смерті потерпілого, позиція потерпілої сторони щодо призначення засудженому покарання, відсутність будь-яких претензій до засудженого, а також факт добровільного відшкодування завданої шкоди, у цій справі не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого засудженому діяння у сфері безпеки руху.
Крім цього колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відшкодування шкоди потерпілому, а також вибачення перед ним засудженим було здійснено більше ніж через рік після скоєння ДТП.
Вказує, що в апеляційному суді приймав участь прокурор, який не включений в групу прокурорів. 
Що стосується доводів захисника про те, що призначене ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на нього та членів його сім`ї, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове  покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати до особи таке додаткове покарання. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і є правом суду.
Як убачається зі змісту судових рішень, визначальним у ході вирішення питання щодо позбавлення права керування транспортними засобами було саме врахування наслідків ДТП, а саме смерті потерпілого, тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині не є такими, що спростовують обґрунтованість судових рішень у частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
За таких обставин посилання у касаційній скарзі захисника на відсутність судимостей, думку потерпілого, а також наявність позитивних характеристик, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, місця роботи, пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, на переконання колегії суддів, з огляду на вищезазначене, не спростовують позицію Суду щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку суду в частині призначеного  ОСОБА_7 основного та додаткового покарання.
Доводи захисника про те, що в апеляційному суді приймав участь прокурор, який не включений в групу прокурорів, є безпідставним, оскільки, на спростування вказаних доводів стороною обвинувачення на адресу Верховного Суду касаційної направлено копію постанови про зміну групи прокурорів від 2 жовтня 2024 року, відповідно до якої до групи прокурорів у кримінальному провадженні №12023100000000889 від 17 серпня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, також включено прокурорів відділу забезпечення обвинувачення в суді Київської міської прокуратури, в тому числі і ОСОБА_12 , який безпосередньо приймав участь у розгляді даного кримінального провадження в Київському апеляційному суді.
Крім цього, як вбачається із звукозапису судового засідання апеляційного суду від 3 жовтня 2024 року, будь-яких клопотань чи заяв щодо участі прокурора  ОСОБА_12 у судовому засіданні учасниками судового провадження не заявлялося. Клопотань про відвід вказаному прокурору також заявлено не було. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для зміни чи скасування судових рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, а тому касаційні скарги захисника та представника потерпілого необхідно залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_10 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційній скарги захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8  - адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                      ОСОБА_3