ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/206/25  Номер провадження 22-ц/814/1985/25	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2025 року, ухвалене суддею Турченко Т. В., повний текст рішення складений – 13 лютого 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:

15.01.2025 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №2833269 від 19.01.2022 у розмірі 4 758,70 грн - тіло кредиту та 16 857,08 грн - проценти на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.01.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2833269, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 5 200 грн. У зв`язку з частковим виконанням позичальником п.1.4.1. кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» було застосовано індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку та перераховано графік платежів до вказаної дати за зниженою процентною ставкою. 10.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу №ККЛУ-10082023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників ТОВ «Лінеура Україна», у т.ч., і до ОСОБА_1 за кредитним договором №2833269 від 19.01.2022. Усупереч умов кредитного договору відповідач тривалий час своєчасно не вносить платежів на повернення кредиту, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на дату пред`яволення позову заборгованість відповідача становить 21 615,78 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 4 758,70 грн; заборгованість за процентами – 16 857,08 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №2833269 від 19.01.2022 розмірі 4 758,70 грн -заборгованість за тілом кредиту та 1211,20 грн сплаченого судового збору, а всього 5 969,90 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що усупереч умов договору згідно наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором відповідачу за той же самий період нараховано відсотки у розмірі 16 857,08 грн. Разом з тим, належних, допустимих та достатніх доказів здійснення нарахування відсотків у розмірі 16 857,08 грн у передбачений законом спосіб відповідно до умов договору, позивачем не подано. З огляду на вказану невідповідність, суд доходить висновку про те, що розрахунок є необґрунтованим, оскільки не містить усіх складових та застосованої до нарахування відсоткової ставки, в якій зазначено лише період нарахування та суму відсотків, яка на умовах кредитного договору та матеріалах справи не ґрунтується. У зв`язку з цим, суд першої інстанції вважав, що нараховані відсотки у розмірі 16 857,08 грн є завищеними, необґрунтованими та недоведеними, тому у стягненні яких слід відмовити. Отже, вирішуючи питання про визначення розміру стягнення, суд першої інстанції виходив зі змісту позовних вимог та доведених суду розрахунків, згідно яких сума заборгованості за кредитним договором №2833269 від 19.01.2022 становить 4 758,70 грн, з якої 4 758,70 грн -заборгованість за тілом кредиту. Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що у період, за який утворилася заборгованість за кредитним договором, відповідач перебувала в скрутному матеріальному становищі, так як постійно перебуває на лікуванні в медичних установах, на підтвердження цього відповідачем надано відповідну медичну документацію, суд першої інстанції вважав, що пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку позивача відмова у задоволенні позовних вимог в частині нарахування процентів є неправомірною, оскільки дане рішення обмежує фактичну можливість позивача у стягненні заборгованості за кредитним договором в обсязі, який виник у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань. Відповідно до п. 3.5. кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом є правом Товариства, а не його обов`язком. Товариство без погодження з клієнтом може на свій розсуд зменшити нарахування, встановлених договором, процентів за користування кредитом. У період з 19.01.2022 по 17.02.2022 (30 днів) проценти нараховувалися за зниженою процентною ставкою 0,5% щоденно у розмірі 23,68 грн. У період з 18.02.2022 по 24.02.2022 позичальнику було нараховано проценти за стандартною процентною ставкою 1,99% у розмірі 94,69 грн щоденно. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації і введенням на території України військового стану з метою зменшення фінансового тиску на позичальника у період з 25.02.2022 по 25.04.2022 нарахування процентів не здійснювалося. Оскільки позичальник не виконав належним чином умов кредитного договору, у період з 26.04.2022 по 24.10.2022 нарахування процентів здійснювалося за процентною ставкою у розмірі 0,99% (стандартна процентна ставка, яку було зменшено на підставі п. 3.5. кредитного договору) щоденно (47,11 грн). 25.10.2022 ТОВ «Лінеура Україна» здійснений перерахунок процентів, нарахованих за період з 19.01.2022 по 17.02.2022, та донараховано проценти у розмірі 1474,75 грн, оскільки позичальником не виконано умови п. 1.4.1. кредитного договору щодо частково погашення заборгованості, у зв`язку з чим вона не отримала права на застосування зниженої процентної ставки. Із 26.10.2022 по 24.12.2022 нарахування процентів здійснювалося за стандартною процентною ставкою 1,99% щоденно у розмірі 94,7 грн. Таким чином, нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов укладеного кредитного договору і не перевищувало 360 днів. Щодо посилання суду на те, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки не містить всіх складових та застосованої до нарахування відсоткової ставки, то зазначає, що розрахунок заборгованості – це письмовий документ, який підтверджує суму боргу, а також рух коштів по рахунку. Нарахування процентів, яке відображене у розрахунку заборгованості, відповідає умовам кредитного договору та додатку №1 до кредитного договору, з яким позичальник була ознайомлена під час укладення договору. Наданий до суду розрахунок заборгованості за процентами відповідає погодженим між сторонами умовам договору, наявні у справі матеріали не містять доказів, які б спростовували такий розрахунок. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 положень договору, відповідачу за договором позики було здійснено нарахування відсотків у відповідності до умов підписаного ним договору. Отже, ОСОБА_1 свідомо уклала даний договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з його прийняттям. Позикодавцем, у свою чергу, чітко виконані усі умови договору, у тому числі, щодо видачі коштів договору позики та нарахування процентів, а позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», у свою чергу, доведено вказану вище заборгованість належними та достатніми доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 19.01.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2833269, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 5 200,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором (а.с. 17-22).

Пунктом 9.7. кредитного договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону повідомлений останнім товариству в ІТС товариства/зазначений в цьому договорі.

Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору (а.с. 25).

Пунктом 5.4.1. договору визначено, що клієнт зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі, передбачені договором.

10.08.2023 ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», керуючись главою 47 ЦК України, уклали договір факторингу №ККЛУ-10082023 (а.с. 31-34).

Згідно вказаного договору та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Лінеура Україна», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №2833269 від 19.01.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомленою про зміну кредитора.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору. 

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у позові щодо стягнення процентів, виходячи з наступного.

Предметом апеляційного перегляду є рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості за процентами у розмірі 16 857,08 грн. 

В іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Згідно ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було укладено договір №2833269 від 19.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зареєстрований для цієї мети в особистому кабінеті, у розмірі 5 200 грн (а.с. 17-22).

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, які були надіслані ОСОБА_1 .

Так, згідно матеріалів справи встановлено, що договір №2833269 від 19.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту підписано відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора К693, тобто з дотриманням вимог ч.ч. 6,8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.п. 1.2. сума кредиту (загальний розмір) складає 5 200 грн.

Згідно з п. 1.3. строк кредиту 360 днів, що може бути змінений (у бік зменшення), в порядку та на умовах визначених в п. 4.2. договору. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів

Таким чином, кредитним договором визначено строк його дії до 14.01.2023.

Згідно п. 1.4. договору, стандартна процентна становить 1,99% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору.

Відповідно до п.п. 1.4.1. договору, знижена процентна ставка становить 0,5% в день та застосовується відповідно до умов.

Згідно п. 1.5. договору, орієнтовна реальна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 9510,30% річних; за зниженою ставкою 9510,30%.

Відповідно до п. 1.6. договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 42 452,80 грн; за зниженою ставкою 40 124,50 грн.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 5 200 грн підтверджується договором №2833269 від 19.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний відповідачем ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором К693, довідкою про перерахування суми кредиту №3874-0403 від 04.03.2024 (а.с. 17-22, 25).

Кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошти згідно умов кредитного договору.

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.

Виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі договір №2833269 від 19.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту на суму кредиту 5 200 грн, отримано кредитні кошти за договорами у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок, зареєстрований позичальником в особистому кабінеті. При цьому, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідач ознайомилася і погодився з умовами договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч.13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відмову у стягненні з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за нарахованими відсотками згідно кредитного договору у розмірі 16 857,08 грн. 

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №679/1103/23 (провадження №61-92св24).

Згідно матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 свої обов`язки за договором №2833269 від 19.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту не виконала, допустила заборгованість за кредитом, який згідно наданого позивачем розрахунку становить 21 615,78 грн, із них: 4 758,70 грн – заборгованість за тілом кредиту; 16 857,08 грн – заборгованість за процентами (а.с. 25 зворот-31).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 мала статус дитини-сироти, що підтверджується копією витягу із рішення №290 від 25.11.2014, у вересні 2021 перенесла операцію, що підтверджуєтьмя наданою медичною документацією (а.с. 62).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період, за який утворилася заборгованість за кредитним договором, ОСОБА_1 перебувала в скрутному матеріальному становищі, так як постійно перебувала на лікуванні в медичних установах, що документально підтверджено (а.с. 64-78). Кошти, отримані ОСОБА_1 згідно договору №2833269 від 19.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, були отримані нею для лікування.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 758,70 грн, однак помилково відмовив у стягненні процентів за користування кредитом. Позивач мав право нараховувати відсотки в межах строку кредитування, що судом першої інстанції враховано не було, у зв`язку з чим, дійшов до помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами.

Разом з цим, встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, з огляду на фактичні обставини справи та особи позичальника, у зв`язку з чим рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача процентів - підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення процентів у розмірі 4 758,70 грн.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення в цій частині нового рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з матеріалів справи, позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» при зверненні до суду першої інстанції сплатив 2 422,40 грн судового збору (а.с. 6), до суду апеляційної інстанції – 3 633,60 грн (а.с. 90), а всього 6 056,00 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає стягненню судовий збір пропорційно у розмірі 2 664,64 грн. 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» – задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2025 року в частині відмови про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» простроченої заборгованості за нарахованими процентами та в частині стягнення судових витрат - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості за нарахованими процентами – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» прострочену заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 4 758,70 грн та судовий збір у розмірі 2 664,64 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 4 758,70 грн – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов