ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Короля В. В.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 травня 2025 року у справі № 990/368/24 (провадження № 11-114заі25)
за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.
 
Короткий виклад історії справи
1. ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просила:
- скасувати рішення ВРП від 07 листопада 2024 №3263/0/15-24 «Про відмову у  звільненні ОСОБА_1 з посади судді Кіровоградського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку»;
- зобов`язати ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді та зарахувати до стажу, що дає право на відставку, 5 років стажу, який передбачений статтями 69, 137 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).
2.На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що Рада, коли розглядала питання наявності в неї необхідної для звільнення за заявою судді у відставку тривалості роботи на цій посаді, не зарахувала до стажу роботи на посаді судді період її навчання за заочною формою у вищому юридичному навчальному закладі. За позицією позивачки, натепер приписи законодавства та правничі висновки Верховного Суду, на які покликалася ВРП у спірному рішенні, мають дискримінаційний характер та погіршують становища суддів, які були призначені на посаду до ухвалення Закону № 1402-VІІІ.
3. Позивачка вважає, що застосування правил абзацу 4 пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII призводить до порушення принципу «єдиного статусу суддів» та нерівного забезпечення гарантій, зокрема, матеріальних та соціальних для суддів, призначених у різний час. Якщо зважити на те, що приписи статей 69 та статті 137 цього Закону діяли під час її роботи на посаді судді, то, на її думку, передбачені ними гарантії та права поширюються на неї, оскільки ці гарантії давали їй правомірні сподівання на можливість звільнення з посади судді у  відставку із зарахуванням стажу професійної діяльності у сфері права щонайменше 5  років.
4.Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від  11  лютого 2025 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
5.Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. 
6.Постановою Великої Палати Верховного Суду від 01 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2025 року - без зміни. 
 
Основні мотиви, викладені у рішенні суду першої інстанції та постанові Великої Палати Верховного Суду 
7. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, встановивши, що на момент розгляду заяви про звільнення у відставку позивачка не мала достатнього стажу роботи на посаді судді, дійшов висновку, що ВРП своїм рішенням від 07 листопада 2024 року № 3263/0/15-24 обґрунтовано відмовила ОСОБА_1 у звільненні з посади судді у зв`язку з поданням заяви у  відставку, а тому спірне рішення є законним і таким, що прийняте на підставі, у  межах повноважень та у спосіб визначений Законом № 1402-VIII.
8.Суд першої інстанції погодився з висновками ВРП про те, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 на дату ухвалення спірного рішення ВРП становить 18  років 5  місяців 24 дні, який включає в себе 15 років 5 місяців 24 дні - стаж роботи позивачки на посаді судді та 3 роки - стаж її роботи в галузі права, який вимагався законом як мінімальний для набуття права для призначення позивачки на посаду судді.
9.Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді 13 травня 2009 року, оскільки саме цього дня було винесено Указ Президента України №  318/2009, питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною 4 статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862 - ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України № 865.
10. Також суд першої інстанції вказав, що Законом України від 12 липня 2018 року №  2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», який набрав чинності 05  серпня 2018  року, були внесені зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII.
Як зазначено в рішенні Касаційного адміністративного судуу складі Верховного Суду, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства в частині визначення обсягу стажу, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При цьому при обчисленні стажу, який дає право на відставку, окремо слід застосовувати положення частини 1 статті 137 Закону № 1402-VIII, положення частини другої цієї статті, як стаж, який зараховується додатково.
У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 Закону № 1402-VIII визначається на момент призначення на посаду судді вперше, а у  випадку призначення на посаду судді за результатами конкурсу - зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом для участі у конкурсі та надає право для призначення на цю посаду за його результатами.
11.Крім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вважав правильними висновки ВРП у спірному рішенні про відсутність підстав для зарахування позивачці п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена Законом № 1402-VIII, оскільки на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді Закон № 2862-XII вимагав щонайменше трьох років стажу роботи в галузі права, а тому доводи позовної заяви в цій частині були визнані необґрунтованими.
12. Також суд першої інстанції зауважив, що абзацом 2 частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII установлено можливість зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, періодів роботи на інших посадах. Однак із записів трудової книжки позивачки не вбачається, що вона працювала на посадах, перелічених в абзаці 2 частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII. 
13. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду визнав безпідставними й доводи позивачки щодо незарахування до стажу судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку половину строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, зазначивши, що на момент призначення ОСОБА_1 на  посаду судді 13 травня 2009 року половина строку навчання у  вищих юридичних навчальних закладах зараховується до стажу роботи, що дає судді право на відставку, на підставі постанови КМУ № 865 (у редакції, чинній станом на 13 травня 2009 року). Отже, за змістом підпункту 31 пункту 3 цієї постанови умови щодо зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, виключно денної форми навчання на дату призначення позивачки на посаду судді вже існували.
При цьому судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 з 1996 до 2000 року навчалася в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка за заочною формою навчання за спеціальністю «Міжнародне право», а також з 2003 року до 2006 року - у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка за заочною формою навчання за спеціальністю «Правознавство», а тому у суду були відсутні правові підстави для зарахування до  стажу судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку, половини строку навчання у  вищих юридичних навчальних закладах.
14.Велика Палата Верховного Суду визнала правильним висновок суду першої інстанції про те, що ВРП, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Кіровоградського окружного адміністративного суду у відставку у зв`язку із тим, що вона не має достатнього стажу роботи, встановленого статтею 116 Закону № 1402-VIII та визначеного відповідно до статті 137 з урахуванням пункту 34 розділу ХII «Прикінцеві та  перехідні положення» цього Закону, діяла у спосіб, визначений Законом № 1402-VIII. 
15. При цьому Велика Палата Верховного Суду, як і суд першої інстанції, зазначила, що на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді (13 травня 2009 року) питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Закону № 2862-XII та постановою КМУ № 865.
16. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що ВРП, коли вирішила, що нема підстав для зарахування позивачці п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена Законом № 1402-VIII, діяла правильно та точно відповідно до вимог закону, оскільки на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді діяв Закон № 2862-ХІІ, який вимагав щонайменше трьох років стажу роботи в галузі права.
17. Великою Палатою Верховного Суду визнані необґрунтованими посилання скаржниці на те, що оскаржене судове рішення повинно містити аргументи на користь зарахування всього її трудового стажу, оскільки вони не є такими, що впливають на правомірність оскарженого рішення про те, що у світлі конкретних обставин до стажу, який надає судді ОСОБА_1 право на відставку, зарахованими можуть бути лише три роки роботи в галузі права, і такий стаж не потребує визначення.
18. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII установлено можливість зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, періодів роботи на інших посадах, однак із записів трудової книжки скаржниці не вбачається підстав стверджувати, що ОСОБА_1 працювала на  посадах, перелічених в абзаці 2 частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII.
19. Велика Палата Верховного Суду зазначила про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 про зарахування до її стажу судді, який дає право на відставку, половину строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, оскільки умови, визначені постановою КМУ № 865, щодо зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, виключно денної форми навчання на дату призначення позивачки на посаду судді вже існували.
 
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
20. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із  судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
21.Рішенням від 07 листопада 2024 року № 3263/0/15-24 ВРП відмовила ОСОБА_1 у звільненні з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, станом на дату розгляду відповідачем заяви судді ОСОБА_1 про звільнення у  відставку остання мала загальний стаж роботи судді 18  років 5  місяців 24 дні, з  яких: стаж роботи на посаді судді 15 років 5 місяців 24 дні та  стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право на призначення на посаду судді, - 3  роки, що є недостатнім для звільнення судді у відставку.
22.Суд першої інстанції та Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях з  посиланням на приписи абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та  перехідні положення» Закону № 1402-VIII (доповнено згідно із Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», що набрав чинності 05 січня 2017 року (далі - Закон № 1798-VIII)), частини другої статті 137 Закону №  1402-VIII (у редакції Закону України від 12 липня 2018 року №  2509-VIII«Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з  прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», який набрав чинності 05  серпня 2018  року (далі - Закон № 2509-VIII), Закону № 2862-ХІІ (у  редакції, чинній на 13 травня 2009 року, тобто на час призначення позивачки на  посаду судді) та постанову КМУ № 865, а також практику Верховного Суду (рішення Касаційного адміністративного суду у  складі Верховного Суду від  18  грудня 2019 року у справі № 9901/521/19, яке залишено без зміни постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року), зазначили, що заочна та вечірня форми навчання у вищому юридичному навчальному закладі не  зараховуються до стажу судді, який дає право на відставку.
23.При цьому з посиланням на приписи вказаних норм і суд першої інстанції, і Велика Палата Верховного Суду погодились з висновками ВРП про те, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 на дату ухвалення спірного рішення ВРП становив 18  років 5 місяців 24 дні, який включав у себе 15 років 5 місяців 24 дні - стаж роботи позивачки на посаді судді та 3 роки - стаж її роботи в галузі права, який вимагався законом як мінімальний для набуття права для призначення позивачки на посаду судді.
24. Не можу погодитися із висновками як суду першої інстанції, так і більшості суддів Великої Палати Верховного Суду про зарахування ОСОБА_1 на підставі приписів частини першої статті 7 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, лише трьох років стажу роботи у галузі права.
25. Вважаю за необхідне звернутись, насамперед, до висновків щодо тлумачення статті 58 Конституції України у рішеннях Конституційного Суду України, яким неодноразово досліджувалися різні аспекти дії закону у часі.
26.Зокрема, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в  часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
27.За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не  мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший-другий пункту 2 мотивувальної частини).
28.Рішеннями Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 та від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002 визначено, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
29.У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України виснував, що за змістом частини першої статті  58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не  раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини). 
30.Як видається, саме з урахуванням вказаних висновків Конституційного Суду України і слід було тлумачити приписи абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (доповнено згідно із  Законом № 1798-VIII).
31. Так, в абзаці четвертому пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (доповнено згідно із Законом № 1798-VIII) встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
32. Виходячи з того, як викладена вказана норма, тлумачення її змісту вимагало з`ясування низки питань, зокрема:
- про які правовідносини йде мова у цьому пункті; коли вони виникли; чи закінчились ці правовідносини до набрання чинності Законом № 1402-VIII, чи й надалі тривають;
- яким чином слід розуміти вказівку: «зберігають визначення стажу роботи на  посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)»; 
- чи виключають дію норм Закону № 1402-VIII приписи абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону на правовідносини, які тривають і після набрання чинності Законом № 1402-VIII?
33. У відповідь на першу групу питань слід зазначити, що в абзаці четвертому пункту  34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII йде мова про правовідносини щодо визначення стажу роботи особи на посаді судді. За  змістом вказаної норми можна визначити, що правовідносини, про які йде мова в абзаці четвертому пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №  1402-VIII, виникли ще до набрання чинності цим Законом, але тривали і надалі.
34. Стосовно припису про те, що судді «зберігають визначення стажу роботи на  посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)», то його слід розцінювати лише як вказівку на ультраактивну (переживаючу) дію норм старого закону, які дозволяли зарахувати певний стаж, який не враховується за  новим на той час законодавством - Законом № 1402-VIII.
35. Виходячи зі змісту абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, його приписи слід розуміти таким чином, що норми законодавства, яке діяло на день призначення (обрання) на посаду судді у частині визначення стажу роботи на цій посаді, матимуть субсидіарну дію стосовно норм чинного закону, за якими обчислюється цей стаж. 
Іншими словами, якщо за правилами закону, що діяв на день призначення (обрання) особи на посаду судді, такій особі зараховувався до стажу роботи на цій посаді стаж, який за Законом № 1402-VIII не підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, то така особа зберігає право на зарахування цього стажу, визначеного на підставі норм законодавства, що діяло на день її призначення (обрання). 
Стосовно ж третього питання, то слід зазначити, що зі змісту абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII не  вбачається прямої заборони на застосування норм Закону № 1402-VIII стосовно обчислення стажу роботи на посаді судді для суддів, які були призначені на цю посаду до набрання чинності цим Законом та продовжують її обіймати після набрання ним чинності.
А тому, якщо за Законом № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді особі може бути зараховано стаж, який не підлягав зарахуванню до цього стажу за правилами закону, що діяв на день призначення (обрання) особи на посаду судді, то такий стаж підлягає зарахуванню на підставі Закону № 1402-VIII.
36. Таким чином, можна дійти висновку, що приписи абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (доповнено згідно із Законом № 1798-VIII) містять додаткові гарантії щодо визначення стажу роботи на посаді судді для суддів, які були призначені до набрання чинності Законом № 1402-VIII, зокрема, гарантії незворотності дії в часі приписів Закону №  1402-VIII, які могли би погіршити їх становище щодо визначення стажу роботи на посаді судді, яке існувало за попереднім законодавством.
37. З огляду ж на те, що норми Закону № 1402-VIII (у редакції Закону 
№ 3511-IX, яка була чинною на час ухвалення рішення ВРП щодо ОСОБА_1 ) покращували правове становище позивачки, оскільки дозволяли зарахувати її стаж професійної діяльності у сфері права тривалістю щонайменше п`ять років, вважаю, що під час обчислення загального стажу роботи судді ОСОБА_1 і  ВРП, і  суд першої інстанції мали керуватися нормами саме цього Закону.
38. Окрім зазначеного, вважаю, що суд першої інстанції та Велика Палата Верховного Суду мали би застосувати системне та граматичне тлумачення приписів частини першої статті 116, частини другої статті 137 та частини першої статті 69 Закону №  1402-VIII (у редакції Закону № 3511-IX, яка була чинною на час ухвалення рішення ВРП щодо ОСОБА_1 ).
39.Так, згідно з частиною першою статті 116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
40.Як зазначено у частині другій статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції Закону № 2509-VIII) до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
41.Відповідно ж до частини першої статті 69 Закону № 1402-VIII на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.
42.З метою системного та граматичного тлумачення цих нормативних приписів слід було звернути увагу на таке.
Частина друга статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції Закону № 2509-VIII) вказує про зарахування стажу (досвіду) «роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді». Водночас частиною першою статті 69 Закону № 1402-VIII встановлюються вимоги не лише щодо виду стажу, який надає право для призначення на посаду судді, - «стаж професійної діяльності у сфері права», але й вимоги щодо строку (тривалості) такого стажу - «щонайменше п`ять років». 
43.При цьому, окрім конкретно визначеного частиною першою статті 69 Закону №  1402-VIII строку (тривалості) такого стажу лише стосовно його нижньої межі - «щонайменше п`ять років», звертає на себе увагу відсутність будь-якого обмеження у приписах частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції Закону 
№ 2509-VIII) щодо тривалості стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), який може бути зарахований до  стажу роботи на посаді судді на підставі цієї норми. 
44.Іншими словами, норма частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції Закону № 2509-VIII) не містить будь-яких приписів, на кшталт, «…але не більше десяти років» чи «….у мінімально необхідному розмірі, визначеному у цьому законі для зайняття посади судді відповідного суду», які би встановлювали обмеження щодо строку (тривалості) стажу професійної діяльності у сфері права, який надає право на  призначення на посаду судді та підлягає зарахуванню до стажу роботи на цій посаді.
Разом з тим згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права, одним із складових якого є правова визначеність, що вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини (Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018  року № 1-р/2018, від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, від 23 січня 2020 року № 1-р/2020); обумовлює однакове застосування норми права, недопущення можливостей для її довільного трактування, є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту незалежним судом (Рішення Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020).
45.Відповідно, тлумачення приписів частини першої статті 116, частини другої статті  137 та частини першої статті 69 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка була чинною на час ухвалення рішення ВРП щодо позивачки) у їх взаємозв`язку як таких, що обмежують стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), який може бути зарахований до стажу роботи на посаді судді на підставі цих норм, на мою думку, вказує на порушення такої вимоги принципу верховенства права, як правова визначеність.
46.Водночас, керуючись загальним принципом «jura novit curia» («суд знає закони»), з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно має здійснити правильну їх правову кваліфікацію та застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
47.А тому вважаю, що на підставі норм частини першої статті 116, частини другої статті 137 та частини першої статті 69 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка була чинною на час ухвалення рішення ВРП щодо позивачки), до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді мав бути зарахований увесь стаж її професійної діяльності у сфері права.
За записами у трудовій книжці ОСОБА_1  у період з 01 липня 1993 року до  27  травня 2009 року працювала в Кіровоградській митниці на посадах:
- старшого інспектора Кіровоградської митниці (з 01 липня 1993 року по  10  листопада 1993 року);
- головного інспектора відділу по роботі з особовим складом (з 11 листопада 1993 року по 02 серпня 1994 року);
- головного інспектора по охороні праці Кіровоградської митниці (з 03 серпня 1994 року по 31 травня 1995 року);
- помічника начальника митниці по охороні праці (з 01 червня 1995 року по  26  травня 1996 року);
- головного інспектора (з 27 травня по 30 червня1996 року);
- помічника начальника (з 01 липня по 30 грудня 1996 року);
- головного інспектора по охороні праці (з 31 грудня 1996 року по 31 березня 1997 року);
- старшого інспектора по охороні праці митниці (з 01квітня 1997  року по  29  квітня 1999 року);
- головного юрисконсульта (з 30 квітня 1999 року по 17липня 2000 року);
- начальника юридичного сектора (з 18 липня 2000 року по 17 травня 2002  року);
- начальника юридичного відділу (з 18 червня 2002 року по 27 травня 2009  року).
48. А тому вимоги позивачки у частині зобов`язання ВРП зарахувати до стажу роботи судді 10 років 28 днів стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у  галузі права, на мою думку, є обґрунтованими та підлягали задоволенню.
49. За таких обставин не можу погодитися із висновками як суду першої інстанції, так і більшості суддів Великої Палати Верховного Суду про зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, лише трьох років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у галузі права, що було передбачено Законом № 2862-ХІІ як мінімальний стаж для набуття права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.
50. При цьому вважаю, що судами мали бути сформульовані висновки про те, як саме повинні застосовуватися відповідні норми права, такого змісту:
«Висновок щодо застосування приписів абзацу четвертому пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (доповнено згідно із  Законом № 1798-VIII):
Припис абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII про те, що судді «зберігають визначення стажу роботи на  посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)», слід розцінювати лише як вказівку на ультраактивну (переживаючу) дію норм старого закону, які дозволяли зарахувати певний стаж, який не враховується за  новим на  той час законодавством - Законом № 1402-VIII, а саме:
-                якщо за правилами закону, що діяв на день призначення (обрання) особи на  посаду судді, такій особі зараховувався до стажу роботи на цій посаді стаж, який за Законом № 1402-VIII не підлягає зарахуванню до стажу роботи на  посаді судді, то така особа зберігає право на зарахування цього стажу, визначеного на підставі норм законодавства, що діяло на день її призначення (обрання);
-                якщо за Законом № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді особі може бути зараховано стаж, який не підлягав зарахуванню до цього стажу за правилами закону, що діяв на день призначення (обрання) особи на посаду судді, то такий стаж підлягає зарахуванню на підставі Закону № 1402-VIII»;
«Висновок щодо застосування приписів частини другої статті 137 та частини першої статті 69 Закону №  1402-VIII (у редакції Закону № 3511-IX) у їх взаємозв`язку:
Норми частини першої статті 69 та частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII (у  редакції Закону № 2509-VIII) у їх взаємозв`язку не містять будь-яких приписів, які би встановлювали обмеження щодо строку (тривалості) стажу професійної діяльності у сфері права, який надає право на  призначення на посаду судді та підлягає зарахуванню до стажу роботи на цій посаді. А тому на підставі вказаних норм Закону № 1402-VIII до стажу роботи особи на посаді судді має бути зарахований увесь стаж її професійної діяльності у сфері права».
З огляду на викладене, вважаю, що рішення Касаційного адміністративного суду у  складі Верховного Суду від 11 лютого 2025 року необхідно було б скасувати та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення ВРП від  07 листопада 2024 року № 3263/0/15-24 скасувати та зобов`язати розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення її у відставку з посади судді Кіровоградського окружного адміністративного суду з урахуванням усього наявного на час ухвалення оскаржуваного рішення ВРП стажу її професійної діяльності у  сфері права, який надає право для призначення на посаду судді.

Суддя Великої Палати Верховного Суду                                                           В. В. Король