ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4107/25 Справа № 203/6745/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2025 року в цивільній справі номер 203/6745/24 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними, скасування постанови,
В С Т А Н О В И В: 
У листопаді 2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 зі скаргою про визнання дій неправомірними, скасування постанови, заінтересована особа - Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи скаргу вказувала на те, що 13.06.2024 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини з усіх видів заробітку доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.09.2022 року та до досягнення дітьми повноліття. На виконання вказаного рішення судом було видано два виконавці листи від 06.12.2023 року про стягнення аліментів на утримання кожної дитини.
Постановами державного виконавця Амур-Нижньодніпровський відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Амур-Нижньодніпровський ВДВС) від 14.12.2023 року було відкрито виконавче провадження №73592045 про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та виконавче провадження №73591757 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
23.11.2024 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС було винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №73591757 та №73592045 у зведене виконавче провадження №76632998.
На думку скаржника, постанова про об`єднання виконавчих проваджень в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, була винесена не в день винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень №73591757 та №73592045, тобто 14.12.2023 року, а через 11 місяців - 23.11.2024 року, який до того ж був вихідним днем (субота).
Скаржник просила суд визнати дії державного виконавця щодо винесення постанови від 23.11.2024 року неправомірними та скасувати вказану постанову.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа - Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними, скасування постанови – відмовлено.
Із вказаним судовим рішенням не погодилась скаржник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Мальцева І.М., подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати ухвалу Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 28.01.2025 року по цивільній справі №203/6745/24 та ухвалити нове рішення про задоволення цієї скарги.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною і необґрунтованою. 
Суд першої інстанції не зробив висновок щодо законності або незаконності вчинення державним виконавцем дій у вихідний день та винесення постанови про зведене виконавче провадження не на наступний день після відкриття провадження за виконавчими листами як того вимагає закон і інструкція. Оскаржуване судове рішення зведено до відсутності права у скаржниці звертатись за захистом своїх прав до суду через недоведеність в чому саме є порушення її прав.
Відсутні докази, які б підтверджували обставини, в яких перебував державний виконавець, що вказували на необхідність не зволікати у винесенні цієї постанови або наявна вина боржника, що в інший день цю постанову винести неможливо.
Суд і державний виконавець мають розглядати справи виключно в межах завдань і принципів, покладених на них законом. Адже помилка суду або державного виконавця під час розгляду справи є порушенням прав та інтересів сторони або сторін. В даному випадку недотримання державним виконавцем під час ведення справи норм профільного закону і Інструкції є порушення прав і як стягувача і як боржника. Таким чином покладати на скаржницю тягар доведення порушення її прав в межах виконавчого провадження помилково. Напроти, своєю скаргою і доказами вона підтвердила суду факти беззаконня, упередженості в діях державного виконавця, наслідком чого є незаконне ведення виконавчого провадження, що і є фактом порушення її прав.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 62, 64, 65). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб. 
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/3756/22 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини з усіх видів заробітку доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.09.2022 року та до досягнення дітьми повноліття. На виконання вказаного рішення судом було видано два виконавчі листи від 06.12.2023 року про стягнення аліментів на утримання кожної дитини. 
Постановами державного виконавця Амур-Нижньодніпровський ВДВС від 14.12.2023 року було відкрито виконавче провадження №73592045 про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та виконавче провадження №73591757 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-6зв, 7-7зв).
23.11.2024 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС було винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №73591757 та №73592045 у зведене виконавче провадження №76632998 (а.с. 8-8зв).
Відмовляючи у задоволенні вимог скарги, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, передбачено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.
У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова.
Постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження).
Відповідно до положень абзацу 3 частини 5 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19) зазначено, що: «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/3756/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини з усіх видів заробітку доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.09.2022 року та до досягнення дітьми повноліття. 
На виконання вказаного рішення 06.12.2023 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська видано два виконавчі листи, які пред`явлені стягувачем для примусового виконання до Амур-Нижньодніпровського ВДВС.
Постановами державного виконавця Амур-Нижньодніпровський ВДВС від 14.12.2023 року відкрито виконавче провадження №73592045 про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та виконавче провадження №73591757 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
23.11.2024 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №73591757 та №73592045 у зведене виконавче провадження №76632998.
Судом першої інстанції обґрунтовано указано, що винесення постанови від 23.11.2024 року про об`єднання виконавчих проваджень в зведене без дотримання строків, визначених п. 14 зазначеної вище Інструкції та у вихідний день, не є свідченням порушення будь-яких прав ОСОБА_1 , як боржника у цих виконавчих проваджень, оскільки порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» (ч. 5 ст. 13 Закону). 
За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця, оскільки скаржником не доведено, що внаслідок винесення постанови від 23.11.2024 року державним виконавцем були допущені порушення, що впливають на його права, як боржника у виконавчих провадженнях.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки учасників справи, обставини справи, перевірив їх доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2025 року– без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: