Ухвала
Іменем України    
    
22 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/14235/23
провадження № 61-4243ск25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року у складі судді: Зотько Т. А., та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири.
 
Позов мотивований тим, що на підставі рішення Подільської районної ради ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , виданий ордер на право на заняття квартири АДРЕСА_1 . Особовий рахунок на зазначену квартиру був оформлений на ОСОБА_4 і дотепер. 
На час смерті квартиронаймача ОСОБА_4 у спірній квартирі проживав та був зареєстрований його син - ОСОБА_6 із дружиною ОСОБА_7 , а також їх донька ОСОБА_3 .
 
ОСОБА_6 , як дійсний наймач спірного житла, постійно проживав у квартирі, виконував обов`язки по утриманню квартири у належному стані та оплаті за комунальні послуги. Спірна квартира на праві власності не зареєстрована.
 
ОСОБА_6 розлучився зі своєю дружиною, яка разом із їх спільною донькою стали проживати за іншою адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 під час виконання бойового завдання при захисті Батьківщини помер від отриманих поранень. 
 
Позивачка зазначала, що вона є двоюрідною племінницею ОСОБА_6 , однак, у них різниця у віці 0,5 роки, то вони були фактично як двоюрідні брат і сестра, постійно підтримували родинні відносини, проводили сімейні заходи, допомагали один одному. У березні 2017 року ОСОБА_6 проходив лікування у госпіталі, позивачка разом зі своїм чоловіком прийняли рішення проживати окремо.
 
У червні 2017 року ОСОБА_6 надав позивачці дозвіл на її вселення у спірну квартиру, де вони разом вели спільне господарство та побут, набули разом речі для загального користування. При цьому, позивачка разом зі своїм чоловіком стояли на квартирному обліку для поліпшення житлових умов. 
 
ОСОБА_6 навесні 2018 року звертався до Відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо реєстрації позивачки у спірній квартирі, однак отримав відмову у зв`язку із ненаданням згоди усіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі. У липні 2020 року колишня дружина ОСОБА_6 разом із їх спільною донькою знялись із реєстрації. 
 
Восени 2020 року ОСОБА_6 повторно звернувся із заявою з приводу її реєстрації у спірній квартирі, однак отримав відмову, оскільки вони не перебували у близьких родинних відносинах, крім того, особовий рахунок був оформлений на ОСОБА_4 .
 
Після того, як ОСОБА_6 продовжував проходити службу у лавах ЗС України, позивачка проживаючи у спірній квартирі, допомагала дядьку у всьому (передавала одяг, предмети гігієни, харчування), сплачувала квартплату та плату за комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_6 , позивачка займалась його похованням, як єдиний член сім`ї отримала свідоцтво про смерть. 
 
ОСОБА_1 , як така, що проживала разом із ОСОБА_6 однією сім`єю, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2023 року позивачка отримала спадкове майно померлого (грошові вклади). Як член сім`ї померлого, ОСОБА_1 отримала орден (посмертно) «За мужність ІІІ ступеня». Той факт, що позивачка постійно та безспірно, починаючи з червня 2017 року до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 , продовжує утримувати зазначене майно у належному стані, оплачує комунальні послуги, що відповідає вимогам договору найму. 
 
Після смерті загиблого дядька, позивачка неодноразово зверталась до відповідача із заявою про реєстрацію у спірній квартирі, однак отримала відмову.
 
ОСОБА_1 просила: 
визнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та визнати її новим наймачем житлового приміщення, квартирою АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
спірна квартира, як на момент виникнення спірних правовідносин, так і до теперішнього часу перебуває у власності територіальної громади м. Києва, а відтак Київська міська рада є належним відповідачем у справі. ОСОБА_3   у спірній квартирі не зареєстрована та не проживає, звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , а тому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі; 
при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання;
оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини 2 статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем;
частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою;
відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР);
при цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання;
оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем;
суд першої інстанції зробив висновки про те, що з позовної заяви, наданих суду пояснень позивачки та її представника, а також з показань допитаних в судовому засіданні свідків, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 була вселена у 2017 році до спірної квартири з дозволу та за згодою померлого ОСОБА_6 , вони разом проживали, позивачка здійснювала необхідний догляд та надавала допомогу покійному дядьку, проживає у спірній квартирі по теперішній час. Разом з тим, як встановлено судом в ході розгляду справи, ОСОБА_6 будучи на відповідній правовій підставі зареєстрованим у спірній квартирі, як член сім`ї наймача і маючи право користування нею, у визначеному законом порядку не набув статусу наймача спірного житлового приміщення. Суду не надано належних та достовірних доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_4 , його син - ОСОБА_6 звертався з приводу укладення договору найму саме з ним у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення;
за таких обставин, суд виснував, що позивачка при вселенні у спірну квартиру у 2017 році з дозволу померлого ОСОБА_6 при цьому не була членом сім`ї безпосередньо наймача спірного житлового приміщення - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
також суд виходив з того, що з наданої суду інформації комунального концерну «Центр комунального сервісу» вбачається, що ОСОБА_6 не повідомляв про фактичне проживання позивачки у спірній квартирі та користування нею комунальними послугами. Відповідні нарахування здійснювались в період з 2017 по 28 липня 2020 року, з 27 серпня 2020 року по 23 травня 2022 року, виходячи з кількості зареєстрованих у спірному житловому приміщенні осіб. Належних доказів того, що позивачка нарівні з ОСОБА_6 , до моменту його смерті, несла витрати по сплаті наданих комунальних послуг, суду не надано. Як вбачається з наданих суду чисельних копій квитанцій про сплату комунальних послуг та з виписок банку, здійснювались оплати за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 , разом з тим, інформація про особу платника в даних квитанціях відсутня;
таким чином, враховуючи вище викладені обставини, той факт, що у матеріалах справи відсутня інформація щодо звернення померлого ОСОБА_6 із заявою про реєстрацію позивачки у спірному житловому приміщенні, враховуючи ту обставину, що позивачка зберігає за собою право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , та відповідно до довідки Дніпровської РДА від 23 серпня 2023 року, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_8 перебувають на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 року, а відтак суд зробив висновок про те, що позивачка право користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку не набула.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
відповідно до частини першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство;
згідно з вимогами статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням;
за змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили;
відповідно до вимог частини першої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача;
частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою;
позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та визнати її новим наймачем житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що вона з 2017 року постійно проживала у спірній кімнаті разом з двоюрідним дядьком ОСОБА_6 . Зазначала, що вони вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт у квартирі, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, вона допомагала дядьку коли той служив у лавах ЗСУ, коли він був хворим, сплачувала квартплату та комунальні послуги. Разом з тим, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_4 , його син - ОСОБА_6 за життя звертався з приводу укладення договору найму саме з ним ( ОСОБА_6 ) у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення ( ОСОБА_4 ). Об`єктивних доказів наявності правових підстав для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 за життя ОСОБА_9 та (або) ведення з останнім спільного господарства (наявності спільного бюджету, проживання однією сім`єю тощо) позивачка не надала, не встановлено таких і судом. З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_3 , з 12 грудня 1986 року. Відповідно до довідки Дніпровської РДА від 23 серпня 2023 року, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_8 перебувають на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 року. Посилання позивачки ОСОБА_1 на вказані обставини і докази, у т. ч. медичні документи ОСОБА_6 , квитанції про нарахування і оплату за спожиті комунальні послуги за вказаною адресою на ім`я ОСОБА_4 (батько ОСОБА_6 ), як і покази свідків ОСОБА_8 (чоловік позивачки), ОСОБА_10 , не можуть бути визнані підставою для задоволення позовних вимог. У матеріалах справи відсутня інформація щодо звернення ОСОБА_6 із заявою про реєстрацію позивачки у спірному житловому приміщенні. Належних доказів того, що позивачка нарівні з ОСОБА_6 , до моменту його смерті, несла витрати по сплаті наданих комунальних послуг, суду не надано;
також апеляційний суд вказав, що відповідачка ОСОБА_3 , яка не заперечувала проти задоволення позову, у спірній квартирі не зареєстрована і не проживає, оскільки була знята з реєстрації за вказаною адресою спірної квартири 28 липня 2020 року, про що свідчить відповідь органів реєстрації на запит суду та станом на час розгляду справи судом не значиться зареєстрованою у м. Києві, за повідомленням відповідачки ОСОБА_3 вона фактично проживає у ФРН. 19 вересня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 ;
при зміні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що помилковим є висновок районного суду з посиланням на пояснення позивачки та її представника, а також показання допитаних в судовому засіданні свідків, що позивачка ОСОБА_1 була вселена у 2017 році до спірної квартири з дозволу та за згодою померлого ОСОБА_6 , вони разом проживали, позивачка здійснювала необхідний догляд та надавала допомогу покійному дядьку, оскільки такий не підтверджується іншими наявними у справі об`єктивними доказами. Проте помилковість вказаного висновку не призвела до неправильного вирішення справи по суті спору.
 
ОСОБА_1 31 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 листопада 2022 року у справі № 761/8565/20; від 21 серпня 2024 року у справі № 462/7300/20; від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17; від 21 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц та постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
висновок судів про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 як до неналежного відповідача, є незаконним, оскільки остання як донька загиблого ОСОБА_6 та внука померлого ОСОБА_4 мала всі правові підстави, як член їх сім`ї, навіть після зняття з реєстрації місця проживання в 2020 році, поселитися у спірну квартиру та заявити до суду такий самий позов;
            висновок судів про те, що до суду не надано належних та допустимих доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_4 , його син - ОСОБА_6 за життя звертався з приводу укладення договору найму саме з ним ( ОСОБА_6 ) у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення ( ОСОБА_4 ) є незаконним. Оскільки ОСОБА_4 та членам його сім`ї був виданий ордер, на підставі якого відкрито особовий рахунок, а не укладено договір найму у відповідності до частини першої-другої статті 61 ЖК України. законодавець не визнав тотожності між відкритим особовим рахунком на квартиру і укладеним договором найму. Відтак, спірна квартира знаходилась в постійному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Кожен із зазначених осіб був і наймачем, і членом сім`ї наймача квартири за фактичним договором найму жилого приміщення;
висновок апеляційного суду про те, що об`єктивних доказів наявності правових підстав для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 за життя ОСОБА_9 та (або) ведення з останнім спільного господарства (наявності спільного бюджету, проживання однією сім`єю тощо) позивачка не надала, не встановлено таких і судом не відповідає фактичним обставинам справи. Оскільки позивачка надала наступні докази: технічний паспорт на квартиру. Докази придбання металопластикових конструкцій, сантехнічних робіт у квартирі, придбання холодильника та пральної машини. Також свідок ОСОБА_10 повідомив про те, що відносини між позивачкою та ОСОБА_11 були сімейними;
наявність у позивачки рахунків про сплату комунальних послуг свідчить про те, що вона, як член сім`ї ОСОБА_6 контролювала та здійснювала систематичні оплати з початку свого проживання у квартирі до теперішнього часу;
судом не прийнято до уваги, але і не спростовано те, що саме позивачці, як члену сім`ї загиблого, надійшло повідомлення про смерть ОСОБА_6 , позивачка отримала свідоцтво про смерть, організувала поховання та облаштувала могилу, отримала його орден, виданий посмертно;
щодо твердження судів про те, що позивачка  має інше житло, то з 2017 року фактично припинила подружні відносини з чоловіком, забрала з квартири, у якій зареєстрована всі речі та припинила нею користуватися. Таким чином, позивачка житлом не забезпечена, а доказів того, що вона має інше житло, ніж невелика частка у квартирі, матеріали справи не містять. ОСОБА_6 , прийняв позивачку, надавши дозвіл на вселення в червні 2017 року, де вони стали вести господарство, спільний побут/бюджет, тощо;
апеляційний суд не урахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 761/8565/20, у якому зазначено, що «наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови їй у цьому; наявність у особи права на частку у праві спільної власності на житло не є достатнім підтвердженням забезпечення особи житлом у розумінні положень ЖК УРСР»;
право на житло, зокрема користування житлом, підпадає під сферу охорони статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції;
відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9 наявність чи відсутність прописки  самі  по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що спірна квартира перебуває у власності територіальної громади м. Києва.
 
На підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва та ордеру № Г158880 від 14 липня 1971 року у постійне користування ОСОБА_4 було надано двокімнатну квартиру № 198 на сім`ю у складі трьох осіб - він, дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_6 . 
 
Спірна квартира складається з двох кімнат, житловою площею 27, 5 кв. м., загальною площею 47,8 кв. м. Договір найму з часу вселення і дотепер є укладеним саме з ОСОБА_4 .
 
Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 64 роки (а/з№ 4233).
 
Згідно із копією свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 81 рік (а/з№ 982).
 
24 березня 1990 року  ОСОБА_6 зареєстровано шлюб із ОСОБА_12 , яка змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 » (а/з № 775), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб.
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_6 та ОСОБА_15 народилась донька ОСОБА_3 (відповідачка), що підтверджується копією свідоцтва про її народження.
 
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 11 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_15 розірвано (а/з № 357).
 
07 серпня 2003 року та 21 серпня 2005 року між ВАТ «Укртелеком» та ОСОБА_6 укладено Договір надання послуг (користування) електрозв`язку.
 
Відповідно до копії інформаційної довідки від 05 червня 2023 року виданої КП Київське міське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що згідно даних реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності не перебуває.
 
Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 347842788 від 25 вересня 2023 року, про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на майно за адресою: АДРЕСА_2 - відомості відсутні.
 
Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років (а/з № 10889 ), після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно.
 
19 травня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 . 
 
Згідно довідки про коло спадкоємців від 09 червня 2023 року №2434/02-14/5, виданої державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т. А., спадкоємицею, яка прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є його двоюрідна племінниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Спадкова справа, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , заведена П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2022 року за № 1116/2022.
 
Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2023 року, зареєстровано в реєстрі за №5-310, ОСОБА_1 отримала спадкове майно померлого ОСОБА_6 (грошові вклади).
 
Після смерті ОСОБА_6 , позивачка 20 вересня 2023 року звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання.
 
Згідно копії паспорту та довідки встановили, що ОСОБА_1 зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 року складом сім`ї дві особи вона - ОСОБА_1 та її чоловік - ОСОБА_8 . 
 
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина перша, друга статті 64 ЖК України).
 
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК).
 
Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18)).
 
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)).
 
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що:
«при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. 
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 довела своє право на проживання у спірній кімнаті, в яку вселилася за згоди квартиронаймача (ОСОБА_5) та в якій постійно проживає із 2006 року. При цьому право ОСОБА_1 на користування спірним житлом не визнається відповідачем.
Відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення позивача у спірну кімнату сама по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_5 визнавала ОСОБА_1 членом своєї сім`ї та не заперечувала проти постійного її проживання у спірній кімнаті».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 520/80/19 (провадження № 61-12249св21) зазначено, що:
«під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.
Особи, які вселилися з метою здійснення догляду за наймачем є тимчасовими мешканцями, які не набувають самостійного права користування жилим приміщенням незалежно від тривалості проживання».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: ОСОБА_6 будучи на відповідній правовій підставі зареєстрованим у спірній квартирі, як член сім`ї наймача і маючи право користування нею, у визначеному законом порядку не набув статусу наймача спірного житлового приміщення. Позивачкою не надано належних та достатніх доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_4 , його син - ОСОБА_6 за життя звертався з приводу укладення договору найму саме з ним ( ОСОБА_6 ) у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення ( ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ); доказів наявності правових підстав для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 за життя ОСОБА_9 та (або) ведення з останнім спільного господарства (наявності спільного бюджету, проживання однією сім`єю тощо) позивачка не надала.
 
За таких обставин суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2024 року у справі № 462/7300/20; від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17; від 21 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 та постанові Верховного Суду 23 листопада 2022 року у справі № 761/8565/20 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков