Дата документу 02.05.2025 Справа № 337/5234/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 337/5234/24 Пр. № 22-ц/807/492/25	Головуючий у 1 інстанції: Завгородній Є.В.  Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 травня 2025 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2024 рокуу справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-5), в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) батька, а саме: стягнути з відповідача аліменти у розмірі (однієї чверті) його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що позивач і відповідач перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2013 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 700,00 грн. щомісячно. З моменту ухвалення вказаного рішення минуло вже понад 10 років, і аліменти у такому розмірі на сьогоднішній день є недостатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Завгороднього Є.В. (а.с.16). Ухвалою суду першої інстанції від 02.10.2024 року (а.с.19) відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2024 в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цій справі з підстав перебування відповідача на військовій службі у цій справі відмовлено (а.с.82).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року (головуючий суддя Трофимова Д.А., судді Кухар С.В. та Онищенко Е.А. - а.с.106-108) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Стариченка М.П. на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2024 року у цій справі повернуто, з огляду на те, що чинне законодавство не передбачає можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року (а.с.135-136) у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1  - адвоката Стариченка М.П. на вищезазначену ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у цій справі відмовлено.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2024 року (а.с.140-142) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів у цій справі задоволено. 
Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2013 у справі № 337/2619/13-ц, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі (однієї чверті) заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.149-155) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. 
В автоматизованому порядку 13.01.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с.162). Ухвалою апеляційного суду від 13.01.2025 року (а.с.163) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 30.01.2025 року (а.с.166). Ухвалою апеляційного суду від 31.01.2025  року вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача залишено без руху (а.с.167), апелянт усунув недоліки апеляційної скарги у встановлений апеляційним судом строк 13.02.2025 року (а.с.170). У період з 13.02.2025 року по 14.02.2025 року включно суддя – член колегії Кочеткова І.В. перебувала у короткостроковому відрядженні, яке не давало підстав для її заміни іншим суддею в автоматизованому порядку у цій справі (довідка а.с. 173). У період з 17.02.2025 року по 03.03.2025 року включно суддя – доповідач перебувала у відпустці (довідка а.с. 174). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 04.03.2025 року (а.с.179), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с.180).
Оскільки, згідно із ст. 19 ч. 4 п. 1 ЦПК України спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ. Відповідно до ст. 19 ч. 6 п. 3 для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів … зміну способу їх стягнення. За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Позивач в особі свого представника подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі (а.с.185-191).
Відповідач в особі представника подав апеляційному суду клопотання про зупинення провадження у цій справі (а.с. 196-203) до розгляду Ленінським районним судом м. Запоріжжя іншої цивільної справи ЄУН № 337/366/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ХОРТИЦЬКИЙ ВДВС У М.ЗАПОРІЖЖІ ПІВЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ (М.ОДЕСА) про припинення стягнення аліментів (без зазначення конкретного змісту позовних вимог - ухвала про відкриття провадження від 01.04.2025 року, витяг - а.с.201-202).
Позивач в особі представника подала апеляційному суду заперечення на вищезазначене клопотання сторони позивача про зупинення провадження у цій справі (а.с. 204-210).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2025 року (а.с.211-212) у задоволенні клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено. Оскільки, «…Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Визначаючи наявність підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і встановити ці обставини у даній справі неможливо. Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Тобто, у кожному конкретному випадку, учасник справи, який зацікавлений у зупиненні провадження у справі має надати обґрунтування суду, що без результатів розгляду іншої справи, цю справу розглядати об`єктивно неможливо. Разом із тим, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Апеляційним судом встановлено, що у цій справі зібрані докази, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Особливість апеляційного перегляду справи на відміну від вирішення справи по суті судом першої інстанції є те, що апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доказів та матеріалів справи, які були предметом дослідження суду першої інстанції у цій справі та які були саме наявні у матеріалах цієї справи станом на час постановлення оскаржуваного рішення у цій справі – 12.12.2024 року. В силу вимог  ст. 367 ч. 3 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Не може бути доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі ЄУН 337/5234/24 для перевірки апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2024 року - рішення суду в іншій справі ЄУН 337/366/25, яке безумовно буде ухвалено після 12 грудня 2024 року, тобто фактично новий доказ…».
28.04.2025 року неповнолітній ОСОБА_4 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 (повних 16 років), на якого стягуються у цій справі аліменти на користь матері, подав апеляційному суду письмові пояснення із накладенням КЕП на його підпис (а.с.218-219), в яких у тому числі визнав, що він тимчасово мешкає за кордоном у Польщі. 
У зв`язку із чим, ухвалою від 28.04.2025 року (а.с.213) апеляційний суд в порядку ст. 12 ч. 5, 81 ч. 7 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача, витребував на підтвердження (спростування) інформації відносно громадян України: - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України – перетинали (не перетинали) державний кордон, починаючи з 20 грудня 2024 року.
На виконання вищезазначеної ухвали апеляційний суд отримав інформацію Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.. 220-221), за змістом якої: «…відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянами України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 20.12.2024 року по 29.03.2025 року в Базі даних не виявлено…».
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1  в особі представника Стариченка М.П. у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 4, 10,11, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280, 354, 355 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11), який було розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2013 (справа № 337/2620/13-ц) (а.с.12). Від указаного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 19.06.2008, серія НОМЕР_2 (копія а.с.13).
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2013 (справа № 337/2619/13-ц) з відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі 700,00 грн. щомісячно (копія а.с.14).
Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 2, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Стаття 181 СК України визначає, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Абзац 2 частини 3 статті 181 СК України передбачає, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Вирішуючи питання про обґрунтованість позову в частині зміни способу стягнення аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що існуючий спосіб стягнення та розмір аліментів (у твердій грошовій сумі, 700,00 грн. щомісячно) вочевидь не забезпечує потреби дитини та її гармонійний розвиток. Крім того, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що відповідач має достатній дохід, що підтверджується випискою з Реєстру застрахованих осіб (Форма ОК-5), наданою представником відповідача. Зокрема, дохід відповідача за 2022 рік склав понад 260473,00 грн., за 2023 рік – понад 439158,00 грн., за 5 місяців 2024 року – понад 303974,00 грн., відповідач матиме змогу підтримувати сина фінансово та забезпечувати його розвиток після зміни способу стягнення аліментів (одна чверть від заробітку).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Таким чином, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення вищезазначеного позову позивача до відповідача у цій справі.
Доводи апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  є такими, що  не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи його заперечень проти позову ОСОБА_3 у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Суд першої інстанції мав право вищезазначеною ухвалою від 17.10.2024 року (а.с.82) відмовити у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у цій справі з підстав перебування відповідача на військовій службі, яка у подальшому була залишена без змін постановою апеляційного суду від 05.11.2024 року (а.с. 106-108), та оскаржувалась в касаційному порядку стороною відповідача, однак Верховний Суд відмовив у відкриття касаційної провадження ухвалою від 09.12.2024 року (а.с.135-136). 
Крім того, для зупинення провадження у справі на підставі перебування сторони у складі Збройних Сил України недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування особи у складі ЗСУ. Необхідно встановити, що військова частина, де проходить службу особа, переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, що узгоджується із правовим висновком ВС, викладеним у постанові від 13 березня 2025 року по справі ЄУН 904/4027/22, якій є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 3 ЦПК України.
Згідно із ст. 192 СК України розмір аліментів може бути змінений за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі, і шляхом зміни способу їх стягнення.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2019 року, справа № 415/4386/16-ц, провадження № 61-21056св18.
Право звернутися з позовом про зміну способу стягнення аліментів має одержувач аліментів (ч.3 ст.181 СК України).
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не лише норми ст. 192 СК України, але й низка інших норм, які регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема: ст. 181 "Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину", ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст. 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст. 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі".
Позивачка скористалася своїм правом, звернувшись із позовом про зміну способу стягнення аліментів, шляхом їх присудження у частці від доходу відповідача. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю.
Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права апеляційний суд зазначає, що позивачка має право на зміну розміру стягуваних аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку, тобто має право на зміну способу стягнення аліментів, оскільки змінились обставини, що впливають на визначений розмір аліментів, а саме: мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (станом на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції у цій справі 12 грудня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становив 3196,00 грн. згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», кожен з батьків дитини має забезпечити дитині не менше половини останнього 3196,00 грн. /2 = 1598,00 грн., який є значно більшим за 700,00 грн. – розміру аліментів у твердій грошовій сумі, визначеній на цю дитину з відповідача раніше за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2013 року (а.с.14).
Так, в своїй апеляційній скарзі сторона відповідача зазначає про те, що позивач ОСОБА_3 не зверталася до державного виконавця із заявою про перерахунок аліментів з урахуванням їх індексації. 
Проте, апеляційний суд звертає увагу на те, що останнє не виключало і не виключає право ОСОБА_3 , як стягувача аліментів, подавати саме вищезазначений позов у цій справі в порядку ст. 192 СК України та не могло бути підставою для відмови в його задоволенні судом першої інстанції у цій справі, так як подання заяви про перерахунок аліментів з урахуванням їх індексації є правом, а не обов`язком позивача ОСОБА_3 . Крім того, остання не позбавлена зробити це у подальшому у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи за минулий період стягнення аліментів, оскільки зміненні спосіб та розмір аліментів, визначений судом першої інстанції за оскаржуваним рішенням суду у цій справі, підлягає застосуванню лише з моменту набрання законної сили цим рішенням після прийняття цієї постанови апеляційним судом за наслідками апеляційного перегляду – 02.05.2025 року.
Твердження апелянта про те, що позивач ОСОБА_3 є неналежним позивачем у цій справі, оскільки не надала суду першої інстанції доказів на підтвердження факту її спільного проживання разом із неповнолітнім ОСОБА_4 , 2008 р.н., є необґрунтованими. 
Оскільки, в силу вимог ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини (ч.1); той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджаються аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання (ч. 2). 
Апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України встановлено (а.с.158, 218- 220), що неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (якому на час ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі виповнилось повних 16 років), хоча й з 17.05.2024 року по час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у цій справі 12.12.2024 року у тому числі фактично мешкав і мешкає за кордоном (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), а його мати – позивач у цій справі  ОСОБА_3  фактично мешкає (в силу своєї професії медсестри) та працює в Україні, однак неповнолітній син продовжує перебувати саме на утриманні матері та не мешкає разом із батьком – відповідачем у цій справі  ОСОБА_1 , з останнім також не визначалось місце проживання цього сина (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані).
Навпаки, апеляційному суду було надано лише додатковий доказ зі сторони позивача у цій справі – письмові пояснення неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (повних 16 років), із накладенням КЕП на його підпис (а.с.218-219), саме на якого стягуються у цій справі аліменти на користь матері, та за змістом яких:
«…У провадженні Запорізького апеляційного суду знаходиться цивільна справа за апеляційною скаргою мого батька – ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя про зміну способу стягнення аліментів. З приводу того, що я не проживаю разом зі своєю мамою – ОСОБА_3 , можу зазначити наступне: У зв`язку з тим, що в нашій країні війна з 2022 року, я, ТИМЧАСОВО проживаю в Польщі. Я проживаю у Польщі разом з сестрою моєї мами – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мама постійно (кожного місяця) переказує мені гроші, і її перекази в середньому становлять близько 8000-10000 грн. Окрім того моя мати сплачує за моє навчання у відокремленому структурному підрозділі «Запорізькому гуманітарний фаховий коледж Національного університету «Запорізька політехніка», у розмірі 14 242,50 грн. Всього моєю мамою сплачено за весь період навчання 29 202,50 грн. Мати не змогла виїхати разом зі мною на довготривалий термін, оскільки вона працює на посаді медсестри у КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5». Таким чином, не зважаючи, що я ТИМЧАСОВО (у зв`язку з воєнними діями) не проживаю разом зі своєю мамою – ОСОБА_3 , вона продовжує мене утримувати у повному обсязі, на відміну від МОГО РІДНОГО БАТЬКА - ОСОБА_1 …». 
та які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 367 ч. 3 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача.
Крім того, в силу вимог ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками…посадовими особами з питань, що стосуються її особисто…(ч.1); дитина, яка може висловити думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками…спору щодо місця проживання…, а також спору щодо управління її майном (ч.2). 
В силу вимог ст. 7 ч. 8 Сімейного кодексу України (Загальні засади регулювання сімейних відносин) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини… 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. 
Відповідач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів суду першої інстанції в обґрунтування своїх заперечень позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Проте, стороною апелянта (відповідача) докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, якими б саме спростовувались правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі, апеляційному суду не надані. 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розгляду цієї справи судом першої інстанції у вигляді судового збору за подачу позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 1211,20 грн., а саме стягнуто останні з відповідача на користь держави оскаржуваним рішенням, оскільки позивач, як стягував та одержувач аліментів, була звільнена від його сплати при подачі останнього в силу вимог ст. 5 ч. 1 п. 3 ЗУ «Про судовий збір».
Оскільки, твердження сторони відповідача в апеляційній скарзі про те, що є підстави для звільнення відповідача у цій справі ОСОБА_1 від сплати судових витрат у вигляді судового збору, оскільки ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій (посвідчення від 17.01.2024 року безтермінове, копія а.с. 159, вперше надане у цій справі стороною відповідача лише апеляційному суду до вищезазначеної апеляційної скарги відповідача), є безпідставними з огляду на таке. П. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України – у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19, провадження № 11-795заі19, сформулювала такий правовий висновок: "Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань". За змістом наведеного правового висновку учасники бойових дій мають право на пільгу зі сплати судового збору виключно у справах з приводу захисту належних ним гарантій, які стосується їх соціального і правового захисту саме як ветеранів війни. У цій справі спір виник із правовідносин, які не стосуються соціального захисту відповідача ОСОБА_1 у зв`язку із виконанням ним військового обов`язку, а також під час виконання ним службового обов`язку. Тому підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору на підставі п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у суду першої інстанції були відсутні. За змістом п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ця справа не пов`язана з виконанням військового обов`язку відповідачем. Також, що стосується слів «під час виконання службових обов`язків» - якщо тлумачити ці слова на всі інші справи, то відповідач дійсно надавав суду першої інстанції довідку від 01.04.2023№ 39 (а.с. 35) за змістом якої «старший матрос ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Військовій частині НОМЕР_3 з 24.08.2022 року по теперішній час» та у подальшому апеляційному суду аналогічну довідку аналогічного змісту (а.с.51) і знов суду першої інстанції довідку від 02.12.2024року  № 4300 (а.с. 133), за змістом якої «старший матрос ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією в Військовій частині НОМЕР_3  з 24.08.2022 року по теперішній час». Однак, із змісту вказаних довідок, наданих суду першої інстанції стороною відповідача не вбачається того, що відповідач, будучі дійсно мобілізованим у вищезазначену військову частину, знаходився станом на дату оскаржуваного рішення 12.12.2024 року саме під час виконання службових (військових обов`язків), тобтовиконував бойові завдання у зоні бойових дій. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору 1816,80 грн. (а.с.171) сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі. Оскільки, підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги на підставі п. п. 12 та 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ України «Про судовий збір» у цій справі також були відсутні в силу вищезазначених обставин. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2024 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова апеляційним судом складена 02.05.2025 року.
Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.