ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                   
 
28 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/119/18
провадження № 61-3008 св 25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом), 
відповідач - ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),
третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 
2024 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., 
Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_3 .
 
У січні 2018 року  ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя 
особа - служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - служба у справах дітей), в якому просив суд зобов`язати 
ОСОБА_2 усунути та не чинити йому перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , просив, зокрема: не перешкоджати його з дітьми систематичним особистим побаченням, відвідинам місця його проживання, спільному відзначанню свят, спільному відпочинку; інформувати та передавати першочергово йому дітей, кожного разу, коли ОСОБА_2 має намір виїхати з країни 
і залишити дітей під опікою інших осіб; повідомляти та погоджувати з ним питання щодо навчання, розвитку, лікування дітей та їх пересування країною за межі 
м. Києва (щоразу отримувати згоду не пізніше, ніж за два тижні).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він мав сімейні стосунки 
з ОСОБА_6 , у тому числі, вони перебували у зареєстрованому шлюбі 
до травня 2016 року. За час сімейного життя у них народилися діти: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після розірвання шлюбу діти почали проживати з ОСОБА_2 , яка одноособово, 
на власний розсуд почала вирішувати питання щодо способу виховання, лікування, місця навчання дітей, їх переміщення по країні, спілкування дітей, передачі дітей іншим особам на проживання, не погоджуючи ці питання з ним. З початку 
серпня 2017 року такі дії ОСОБА_2 стали постійними та систематичними.
У серпні 2017 року він упродовж двох тижнів не мав змоги особистого спілкуватися з дітьми, оскільки мобільні телефони ОСОБА_2 були вимкнені, вдома, за місцем проживання ОСОБА_2 , останньої разом із дітьми не було. Він звертався до служби 
у справах дітей та правоохоронних органів із заявами про перешкоджання 
йому у спілкуванні з дітьми, на що отримав у відповідь рекомендації звернутися 
до суду. 
Він робив спроби домовитися з ОСОБА_2 щодо його участі у спілкуванні з дітьми, проте остання продовжувала чинити йому перешкоди у побаченні з дітьми, пояснюючи це відсутністю бажання зі сторони дітей. 
Згодом у помешканні ОСОБА_2 , разом із нею та їхніми спільними дітьми, почав проживати невідомий йому чоловік, до якого ОСОБА_2 налаштувала дітей позитивно, а до нього навпаки негативно. Ним виявився громадянин Естонії - 
ОСОБА_7 , який в подальшому став чоловіком ОСОБА_2 . Він звертався до органів поліції та служби у справах дітей з приводу створення йому перешкод у спілкуванні з дітьми. 
У листопаді-грудні 2017 року впродовж приблизно двох тижнів, поки ОСОБА_2 перебувала за межами країни у свого нового чоловіка, йому перешкоджала у спілкуванні з дітьми матір ОСОБА_2 , яка за дорученням доньки приїхала до м. Києва.
Позивач зазначав, що перебування дітей в сім`ї ОСОБА_2 негативно впливає на їхнє виховання та здоров`я. 
ОСОБА_2 неодноразово відмовлялася від проведення медіації щодо налагодження конструктивної взаємодії у питаннях подальшого виховання дітей. ОСОБА_2 , незважаючи на рекомендації психологів та його пропозиції по медіації, не бажає домовлятися, чим діє всупереч інтересів дітей.
Уважав, що безпосередня участь батька у житті дітей буде повністю відповідати 
їх інтересам. Він працевлаштований на посаді виконавчого директора в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Звіринецьке», має гнучкий робочий графік, своєчасно отримує заробітну плату, в його квартирі створені умови для проживання дітей. ОСОБА_2 не має постійної роботи та самостійного джерела доходу, знаходиться на утриманні свого нового чоловіка. Поведінка ОСОБА_2 
до членів сім`ї її власних дітей зі сторони батька характеризується грубістю, запереченням їх спорідненості. Вона емоційна, неврівноважена та схильна 
до психологічного насильства по відношенню до власних дітей, тому дітям краще буде проживати з батьком, тобто з ним, що відповідатиме їхнім інтересам. Він має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися їхнім вихованням. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, веде активний спосіб життя, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно.
Зазначав, що він не чинитиме перешкод для спілкування ОСОБА_2 із дітьми. 
Він готовий сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені піклування матері. 
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ним за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .
 
У березні 2018 року  ОСОБА_2  звернулася до суду із зустрічним позовом 
до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей, про визначення місця проживання дітей.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що під час відносин з ОСОБА_3 у них народилися спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу у травні 2016 року вона разом із дітьми переїхала до власної квартири 
АДРЕСА_2 . 
За спільною згодою колишнього подружжя діти залишилися проживати з матір`ю, тобто з нею, вони зареєстровані за її місцем проживання.
Між нею та ОСОБА_3 почали виникати непорозуміння щодо виховання, спілкування, утримання та визначення місця проживання дітей. Вказувала, 
що ОСОБА_3 забрав із дошкільного навчального закладу їхню дочку і п`ять днів не повертав дитину матері. 
На даний час вона створила нову сім`ю, уклавши 04 листопада 2017 року шлюб 
із ОСОБА_8 . Вони займаються утриманням дітей, ОСОБА_3 сплачує лише аліменти в мінімальному розмірі. З урахуванням інтересів дітей доцільним буде визначити місце їхнього проживання разом із нею.
Вона має змогу надати дітям належний рівень виховання, постійно піклується 
про їхній розвиток, її сім`я має достатній дохід та належні житлово-побутові умови. Вона приділяє багато уваги дітям, опікується ними, створила для них комфортні умови проживання, навчання, розвитку, має позитивну характеристику, постійно приймає участь у житті дітей в школі та дошкільному навчальному закладі, раніше не судима, не має шкідливих звичок, на обліку у нарколога та психіатра 
не перебуває. При цьому дітям подобається вітчим, якого вони вважають другим батьком. 
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання дітей:  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із нею за місцем 
її проживання.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 
2018 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року у складі судді П`ятничук І. В. позов ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про судові засідання, призначені на 01 липня 2024 року та 15 липня 2024 року, проте не з`явився в судове засідання і не скористався правом подати заяву про розгляд справи за його відсутності, а тому наявні підстави, передбачені пунктом 3 частини першої статі 257 ЦПК України, для залишення позову 
без розгляду.
Судом першої інстанції враховано відповідну судову практику Верховного Суду.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року у складі судді П`ятничук І.В. зустрічний позовом ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю, тобто з ОСОБА_2 , за місцем її проживання. Вказане відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.
Діти проживають разом із матір`ю, яка здійснює за ними постійний догляд, піклується про них, забезпечує всім необхідним. Діти мають більшу прихильність 
до матері, яка здійснює за ними щоденний догляд та турботу.
Районним судом не встановлено обставин, за яких проживання дітей з матір`ю могло б негативно впливати на них. 
При цьому судом ураховано, що між сторонами у справі, колишнім подружжям, загострилися взаємовідносини, що негативно впливає на можливість вирішення питання про визначення місця проживання дітей в позасудовому порядку. 
Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», врахував положення Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року 
(далі - Конвенція про права дитини), судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Незвіського Д. Я., задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року про залишення позову без розгляду скасовано. Прийнято нову постанову.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання.
У решті позову ОСОБА_2 відмовлено.
Направлено справу за первісним позовом ОСОБА_3 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу районного суду від 15 липня 2024 року про залишення позову ОСОБА_3 без розгляду 
на підставі пункту 3 частини першої статі 257 ЦПК України (повторна неявка належно повідомленого позивача), виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_3 належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи 15 липня 2024 року.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції оголошувалися перерви, справа знімалася з розгляду, зупинялося провадження у справі, судом витребовувалися докази й здійснювалися інші процесуальні заходи. Проте судова повістка, якою викликано    ОСОБА_3 в засідання на 15 липня 2024 року, вручена    ОСОБА_3 
17 липня 2024 року, тобто після проведення судового засідання. 
При цьому суд першої інстанції не постановляв ухвали за результатами підготовчого провадження, підготовче засідання не закінчував, думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті не з`ясовував. 
Районний суд, не визначаючи дати судового засідання для розгляду справи по суті, 15 липня 2024 року перейшов до розгляду справи по суті й фактично розглянув справу на стадії підготовчого провадження, а не в судовому засіданні при розгляді справи по суті (стаття 200 ЦПК України).
Вказані процесуальні порушення є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
Вирішуючи зустрічний позом ОСОБА_2 , апеляційний суд надав оцінку наявним 
у справі доказам і встановив наявність підстав для визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання. Вказане підтверджується висновком органу опіки та піклування 
від 11 травня 2019 року № 107-40/3767.
Апеляційний суд виходив із необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Неповнолітня дитина має більшу прихильність до матері, як до особи, 
яка постійно проживає з нею, здійснює щоденний догляд та турботу. 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2020 року проживає в Естонії разом із матір`ю, вітчимом і братом, у спокійному, безпечному та стійкому середовищі, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, організоване навчання та дозвілля, комфортні побутові умови, нею висловлено бажання проживати з матір`ю та небажання повертатися в Україну, оскільки вона боїться батька. 
Вказані обставини встановлені, зокрема, рішенням Пярнуського Повітового суду Естонської республіки від 07 травня 2021 року, яким відмовлено ОСОБА_3 
у задоволенні заяви про повернення до України дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , на підставі Гаазької Міжнародної конвенції від 25 жовтня 1980 року 
про застосування цивільного законодавства щодо викрадення дітей.
Вітчим дитини - ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, офіційно працевлаштований, отримує стабільний заробіток і має можливість утримувати сім`ю.
У частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , позов задоволенню не підлягає, так як ОСОБА_4 досяг віку п`ятнадцяти років, він вільно обирає собі місце проживання (стаття 160 
СК України). Його місце проживання вже не може бути визначене судом.
Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції Верховного Суду щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У березні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на судове рішення апеляційного суду, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судом не досліджено докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі районного суду від 24 березня 2025 року. Витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови суду апеляційної інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив 
на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті, врахував висновок органу опіки і піклування, проте останній не є достатньо обґрунтованим, він суперечить інтересам дитини.
Апеляційний суд вийшов за межі вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , не врахував 
усі уточнення до зустрічного позову. 
При цьому суд не з`ясував думку самої дитини, яка в силу віку могла повідомити про своє бажання, з ким із батьків вона хоче залишитися. Натомість, судом ураховано судове рішення суду іноземної держави, який опитав дитину дев`яти років 
без залучення дитячого психолога. Докази, яким надано оцінку судом Естонської республіки при вирішення відповідної справи, не можуть бути автоматично враховані при вирішення цієї справи національним судом України.
Крім того, суд апеляційної інстанції не допитав у якості свідка нового чоловіка 
ОСОБА_2 - ОСОБА_9 . 
Вважає, що ОСОБА_2 і ОСОБА_10 під час розгляду справи вивезли дітей за кордон 
з метою унеможливлення проведення судово-психологічної експертизи, вони фактично викрали дітей і відмовляються повернути їх до України.
Суд апеляційної інстанції створив правову колізію, коли частково задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 і направив справу за його первісним позовом 
для продовження розгляду до суду першої інстанції. Первісний і зустрічний позов взаємопов`язані, задоволення зустрічного позову унеможливлює задоволення первісного позову. Фактично суд роз`єднав первісний і зустрічний позов, хоча 
ці позови повинні розглядатися одночасно. 
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
За обставинами справи  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом 
у незареєстрованому шлюбі. Вони також проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у травні 2016 року.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6-7, т. 1).
04 листопада 2017 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Естонії ОСОБА_11 (а. с. 33, т. 1).
Згідно з довідок Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 
від 04 лютого 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на обліку у лікаря психіатра 
не перебувають (а. с. 174-175, т. 2).
Відповідно до довідки компанії «Харріс Сістемс Лтд» від 09 січня 2019 року 
ОСОБА_7 працює старшим менеджером по роботі з клієнтами з 2006 року та отримує місячну заробітну плату у розмірі 1 500,00 Євро (а. с. 181, т. 2).
Згідно з довідок про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Святошинська РДА м. Києва) ОСОБА_2 
та неповнолітні: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з 29 травня 2012 року зареєстровані 
за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 46-48, т. 1).
Актами обстеження умов проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які затверджені начальником служби у справах дітей Святошинської РДА м. Києва в 2017 році, підтверджується, що за вищевказаним місцем їх проживання, 
а також в 2018 році за місцем їх проживання за адресою: 
АДРЕСА_4 , житлово-побутові умови проживання малолітніх дітей разом із матір`ю та вітчимом створені належним чином 
(а. с. 41, т. 1, а. с. 7, т. 2).
Відповідно до висновку Святошинської РДА м. Києва від 11 травня 2019 року 
№ 107-40/3767 рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 . Працівники служби у справах дітей та сім`ї проводили бесіду з малолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , під час бесіди діти повідомили, що бажають проживати з матір`ю. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської РДА м. Києва ОСОБА_3 повідомив, що для стабілізації психо-емоційного стану дітей потрібно вилучити дітей від матері - 
ОСОБА_2 , та влаштувати їх до реабілітаційного центру або патронатної сім`ї 
(а. с. 11-17, т. 3).
Розпорядженням Святошинської РДА м. Києва від 03 березня 2020 року № 190 визначено способи участі у вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме: у період навчання у школі щовівторка та щочетверга з 14:00 до 16:00 
на території середньої загальноосвітньої школи № 125 Святошинського району 
м. Києва у присутності соціального педагога закладу; під час шкільних канікул щовівторка та щочетверга з 12:00 до 14:00 на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у присутності фахівця із соціальної роботи (а. с. 58, т. 4). 
Згідно з актом обстеження умов проживання дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 
від 28 лютого 2020 року головними спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА м. Києва за адресою: 
АДРЕСА_4 , діти в розмові з працівником служби повідомили, що не мають бажання бачитися з батьком - ОСОБА_3 , навіть у присутності матері 
та вчителя. ОСОБА_4 повідомив, що його батьком є ОСОБА_14 ( ОСОБА_7 ) 
(а. с. 64, т. 4).
На час судового розгляду справи ОСОБА_2 разом із дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_5 .
Постановою Пярнуського Повітового суду Естонської республіки від 07 травня 
2021 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про повернення до України дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , на підставі Гаазької Міжнародної конвенції 
від 25 жовтня 1980 року про застосування цивільного законодавства щодо викрадення дітей (а. с. 130-158, т. 4).
Іноземним судовим органом на підставі оцінки наявних у справі доказів, разом 
із іншим, установлено, що діти знаходяться у стійкому, соціально надійному 
та стабільному стані з осені 2020 року в Естонії у матері - ОСОБА_15 , 
її чоловіка - ОСОБА_16 , та його батьків. Діти були на літніх канікулах в Естонії у 2019 році, з вересня 2020 року ходили до школи недалеко від дому. 
Діти адаптувалися у своєму класному колективі, вивчають мову, вдома добра підтримка. Спеціаліст з захисту прав дітей зустрічалася з сім`єю у них вдома 
та встановила, що у дітей добрі умови для виховання - в обох своя кімната, мебльована для їх віку. При слуханнях у квітні 2021 року діти самі підтвердили суду, що живуть в Естонії вже 7 місяців, їм подобається жити в Естонії разом із мамою, татом -ОСОБА_16, подобається ходити до школи, тут у них друзі, їм тут дуже спокійно, можна також ходити на двір. Беручи до уваги, що діти жили увесь час 
з мамою, з 2016 року батько разом із дітьми не живе, у дітей склався стійкий 
і стабільний спосіб життя в Естонії, до якого вони добре адаптувалися, буде явно шкідливим несподіване повернення дітей в Україну, де вони відчували постійний страх перед батьком. Заявник - ОСОБА_17 , дізнався про проживання дітей в іншій державі 22 вересня 2020 року. Заяву про повернення дітей в Україну подав до суду Естонії лише 29 березня 2021 року, тобто більш ніж через півроку.
Іноземний судовий орган надав пріоритет найкращим інтересам дітей.
 
Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається Верховним Судом: 1)  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей,про визначення місця проживання дітей з ним; 2) ОСОБА_2  звернулася до суду із зустрічним позовом 
до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей, про визначення місця проживання дітей з нею.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 .
Протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 
2018 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 .
Первісний і зустрічний позови уточнювалися сторонами. 
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права 
або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.
Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір 
між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.
Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.
Право відповідача звернутися до суду із зустрічною позовною заявою визначено статтею 49 ЦПК України.
Питання об`єднання і роз`єднання позовів визначено статтею 188 ЦПК України.
Верховний Суд ураховує, що спірні правовідносини стосуються конфлікту сторін 
у справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , щодо виховання, спілкування, утримання 
та визначення місця проживання їхніх спільних дітей.
ОСОБА_3 у первісному позові просив суд визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним за адресою: 
АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 у зустрічному позові, який прийнято судом до розгляду з первісним позовом, просила суд визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом 
із нею за місцем її проживання.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року зустрічний позовом ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року вищевказані  ухвала та рішення районного суду скасовані, прийнято постанову, якою: 
1) зустрічний позовОСОБА_2 задоволено частково й визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем 
її проживання, у решті позову ОСОБА_2 відмовлено; 2 ) справу за первісним позовом ОСОБА_3  направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційний суд зробив обґрунтовані висновки про те, що районний суд, постановляючи ухвалу від 15 липня 2024 року про залишення позову ОСОБА_3 без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статі 257 ЦПК України порушив норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції. Тому справу за первісним позовом ОСОБА_3 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Тобто районний суд уважав, що первісний позов ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей необхідно розглянути по суті. 
Касаційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів щодо незгоди з такими висновками. ОСОБА_2 постанову суду апеляційної інстанції не оскаржила 
в касаційному порядку.
Разом із цим, апеляційний суд вирішив справу в частині зустрічного позову 
ОСОБА_2 . 
Апеляційний суд визначив місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання. 
У частині вимог про визначення місця проживання старшої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , апеляційний суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, так як ОСОБА_4 досяг віку п`ятнадцяти років і вільно обирає собі місце проживання, яке вже не може бути визначене судом.
Відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Отже, в силу наведених вище норм чинного законодавства вона може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення.
Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Тобто з чотирнадцяти років особа самостійно визначає, з ким із батьків хоче проживати (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року 
у справі № 351/611/21, провадження № 61-990св23).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 711/2287/21, провадження № 61-8054св23.
Верховний Суд ураховує, що касаційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів 
у частині визначення місця проживання ОСОБА_4 .
Разом із цим, суд апеляційної інстанції фактично вирішив спір у частині визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одночасно з цим, апеляційний суд направив справу у цій частині за первісним позовом 
для продовження розгляду до суду першої інстанції, який вже буде мати преюдиційне судове рішення за такою позовною вимогою.  
Вказане не відповідає вимогам процесуального закону, так як спірні правовідносини, як у частині первісного, так і в частині зустрічного позову, стосуються вирішення одного й того самого питання - визначення місця проживання спільних дітей сторін у справі.
 
Первісний і зустрічний позов пов`язані, вирішення позовних вимог за позовами повинно відбуватися в межах однієї справи й одночасно.
Суд апеляційної інстанції зробив передчасні висновки про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , зокрема щодо визначення місця проживання 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , за місцем її проживання. Спір у цій частині передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд допустив взаємовиключні висновки, які унеможливлюють справедливе й ефективне вирішення спору. 
Саме тому постанова суду апеляційної інстанції у частині задоволених вимог зустрічного позову підлягає скасуванню. Справа у цій частині підлягає направленню до суду першої інстанції для спільного розгляду з первісним позовом. 
Доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими. 
При цьому касаційна скарга містить доводи про те, що суд не з`ясував думку дитини з приводу того, з ким із батьків вона хоче проживати. 
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються 
її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають 
її інтереси.
Частина друга статті 171 СК України містить випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення питання про позбавлення батьківських прав.
Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним 
у справі доказам у їх сукупності (постанови Верховного Суду: від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц, від 18 грудня 2023 року у справі № 523/21283/21, 
від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22).
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції (див.: постанову Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження 
№ 61-16408св23)).
Верховний Суд уважає, що врахування думки дитини, якщо вона відповідно до віку здатна формулювати власні погляди, є значущим для вирішення справи,
що стосується життя дитини.
Верховний Суд зазначає, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини відповідно до її віку і зрілості. Право бути почутою є правом дитини, 
а не обов`язком. У кожній конкретній ситуації опитування дитини здійснюється 
із урахуванням її віку та можливості висловити її думку.
У справі, яка переглядається, судом належним чином не з`ясовано питання щодо можливості почути думку дитини з приводу того, з ким із батьків вона хоче залишитися.
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання 
їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням вищенаведеного та повноважень Верховного Суду, меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини 
та оцінювати докази, є неможливим.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволених вимог зустрічного позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню. 
Крім того, відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України, враховуючи наведені висновки, а також те, що справу за первісним позовом ОСОБА_3 
про визначення місця проживання дітей направлено для продовження розгляду 
до суду першої інстанції, підлягає скасуванню й рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року у частині вирішення питання про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Справу у цій частині слід направити до суду першої інстанції для спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 .
В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.
При новому розгляді справи суду необхідно звернути увагу на вищевказане, звернути увагу на зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду.
При цьому Верховний Суд не надає оцінку доводам касаційної скарги по суті спору, так як відповідні обставини будуть з`ясовуватися судом першої інстанції 
при розгляді первісного та зустрічного позовів.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу у відповідній частині на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасувати. Справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець