ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2025 року
м. Харків
справа № 638/1798/25
провадження № 22ц/818/2317/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                 Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - російська федерація,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року в складі судді Невеніцина Є.В.
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, в якому просили стягнути з держави російської федерації на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 збитки, спричинені належному їм майну в розмірі 4 213 268,62 грн та моральну шкоду в розмірі по 35 000,00 євро кожному.
Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року у відкритті провадження у справі – відмовлено, роз`яснено позивачам, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
На вказану ухвалу судді Іоффе О.Л. через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що нерухоме майно належить позивачам саме як фізичним особам та звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять відшкодувати збитки внаслідок пошкодження належного їм майна, тобто, захистити право цивільне, право власності. Тобто, матеріальна шкода спричинена позивачам саме як власникам майна, а не у зв`язку з здійсненням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підприємницької діяльності. Сам факт реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як фізичних осіб-підприємців безумовно не свідчить, що позивачі беруть участь у всіх правовідносинам як господарюючі суб`єкти. Наявність у власності майна саме по собі не свідчить про господарський характер відносин. Також, позовна заява містить вимоги про відшкодування моральної шкоди, що спрямовані на захист особистих немайнових прав, притаманних виключно фізичній особі. Крім того, питання підвідомчості спору щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 вже було предметом судового розгляду. 25 серпня 2023 року Харківська міська рада зверталася до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки загальною площею 0,1080 га по АДРЕСА_1 . Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09 листопада 2023 року провадження у вказаній справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України. Роз`яснено, що розгляд даної справи підлягає вирішенню місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства. В подальшому Харківською міською радою було подано аналогічний позов до суду загальної юрисдикції та рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 липня 2024 року у справі № 638/19760/23 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки загальною площею 0,1080 га по АДРЕСА_2 як з фізичних осіб. Отже, зважаючи на суб`єктний склад, вважаємо, що дана справа підлягає вирішенню судом цивільної юрисдикції, оскільки спірне мано належить фізичним особами та спір виник щодо права цивільного.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді – скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження суд зазначив, що у даній справі спір виник з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої господарюючому суб`єкту пошкодженням його майна, яке використовувалось у господарській діяльності, а тому цей спір має розглядатися у порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у січні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, в якому просили стягнути з держави російської федерації на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 збитки, спричинені належному їм майну в розмірі 4 213 268,62 грн та моральну шкоду в розмірі по 35 000,00 євро кожному.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на те, що на підставі договору купівлі продажу №5841 від 26 вересня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками будівлі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12,13).
02 січня 2024 року близько 07:30 год. військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств рф здійснено обстріл території Шевченківського району м. Харкова, попередньо ракетою «Іскандер», яка влучила у будівлю, розташовану за адресою:   АДРЕСА_3 , внаслідок чого пошкоджено як саму будівлю, так і сусідні будівлі, в тому числі й належне ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно.
За даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024221200000007 від 02 січня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України (а.с.27).
Відповідно до Зведеного кошторису розрахунку вартості об`єкта будівництва, складеному 15 травня 2024 року на підставі Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації, вартість відновлювальних робіт будівлі за адресою АДРЕСА_1 становить 4 213 268,62 грн (а.с.17-26).
Крім того, внаслідок обстрілу та бомбардування російською авіацією м. Харків, в результаті якого нерухоме майно позивачів було пошкоджено, останнім спричинено моральну шкоду, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним майном, необхідністю здійсненню дій з усунення наслідків ворожої атаки, приведення приміщення у нормальний стан. Також, результатом збройної агресії стала втрата нормального мирного життя, без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування населеним пунктом тощо. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та інші виплати затримувалися, зменшилась кількість робочих місць та ділова активність у місті. Все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя позивачів. Позивачам довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, жити у бомбосховищах, відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані останніх. Розмір завданої відповідачем моральної шкоди оцінюють у сумі 35000 євро кожному, що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації.
За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані як фізичні особи-підприємці з 25 липня 2007 року та з22 січня 2008 року відповідно.

Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.
Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 ЦК України).
За вимогами статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).
Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки – підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19); від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19) тощо.
Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах – як фізична особа, та як ФОП.
При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18)).
Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відтак підприємець – це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 263/2359/19 (провадження № 14-467цс19), від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та інших.
Згідно із частинами першою, другою статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
У частині першій статті 58 ГК України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та ФОП охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання».
У постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження 
№ 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.
Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18) зазначено, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарського кодексу України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили вимоги про стягнення з держави російської федерації збитків, спричинених належному їм майну в розмірі 4 213 268,62 грн та моральну шкоду в розмірі по 35 000,00 євро кожному, виходячи з того, що 02 січня 2024 року близько 07:30 год. військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств рф здійснено обстріл території Шевченківського району м. Харкова, попередньо ракетою «Іскандер», яка влучила у будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , внаслідок чого пошкоджено як саму будівлю, так і сусідні будівлі, в тому числі й належне ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно.
Зміст позовної заяви не містить посилань на відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання.
Отже, як за суб`єктним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин спір між сторонами не є спором двох суб`єктів господарювання, а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Схожий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 591/3003/21 (провадження № 61-13964св23), від 12 грудня 2022 року у справі № 757/57731/18 (провадження № 61-7359св22).
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у відкриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України.
Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу - задовольнити, ухвалу судді - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, тому підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , - задовольнити.
Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        Н.П. Пилипчук

Судді                                                                О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова