ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3383/25 Справа № 182/4015/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                         м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді БондарЯ.М.
Суддів Зубакової В.П., Корчиста О.І.
Секретар судового засідання Лідовська А.А.
сторони
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Оскар»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача  ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2024 року, ухвалене суддею Рунчевою О.В. у м.Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні),
УСТАНОВИВ
22.07.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про поновлення на роботі.
18.11.2024 року вона доповнила свої позовні вимоги, просила суд зобов`язати відповідача зробити в трудовій книжці запис про скасування звільнення, виплатити їй недоплачену вихідну допомогу в розмірі 1 696,05 грн., та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги мотивує тим, що наказом №1314 від 23.04.2020 року вона була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Оскар» (далі – ТОВ «ВО «Оскар») учнем різальника труб та заготовок. 13.08.2020 року наказом №190 її було переведено на посаду сортувальника-здавальника труб.
Наказом №93 від 24.06.2024 року вона була звільнена з ТОВ «ВО «Оскар» за ч.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням штату працівників. Даний наказ позивач отримала 28.06.2024 року, разом з трудовою книжкою, свідоцтвом про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації, копією особової картки працівника.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Оскар» про поновлення на роботі, стягнення недоплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу залишено без задоволення
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасуваи, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені нею позовні вимоги. Судові витрати по справі покласти на відповідача. Апеляційний розгляд справи провести за її відсутності.
Вказує, що суд першої інстанції, прийняв в якості доказу штатні розписи відповідача від 17.04.2024 року та від 19.04.2024 року які не містять посадові оклади за кожною посадою (арк. справи 84 – 90 та 77 – 83), які не відповідають акту Міністерства праці та соціальної політики України №162/06/187-07 від 27.06.2007 року.
Звертає увагу на те, що її попереджали про одну причину звільнення, а звільнили по іншій причині, що є порушенням статей 32, 40, 492 Кодексу законів про працю України.
Позивач зазначає, що 23.04.2024 року вона отримала від відповідача попередження щодо звільнення у зв`язку зі скороченням штату. В цьому попередженні вказана підстава (наказ № 23 від 18.04.2024 року), а також вказане попередження, що на 23.04.2024 року на підприємстві відсутня будь-яка інша вакантна посада або інша робота, але на протязі 2 місяців (23.04.2024 – 28.06.2024) їй ніхто не запропоновував інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду або які існували на день звільнення.
Вказує, що суд першої інстанції не спромігся витребувати у відповідача та у Центру зайнятості відомості про виконання відповідачем статей 492 та 494 Кодексу Законів про працю України, що черговий раз підтверджується незаконність рішення суду, яке оскаржується.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відмовити у задоволенні скарги позивача та рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відповіді на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Оскар», позивач ОСОБА_1 , просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повне задоволення її позовних вимог.
У клопотанні від 28.04.2025 про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним, позивач ОСОБА_1 просить визначити статус ОСОБА_3 .
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає  задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, щоОСОБА_1 наказом №1314 від 23.04.2020 року була прийнята на роботу в ТОВ «ВО «Оскар» учнем різальника труб та заготовок (а.с.9-10). На підставі особистої заяви її було переведено на посаду сортувальник-здавальник труб, про що свідчить наказ №190 від 13.08.2020 року (а.с.42).
Наказом №93 від 24.06.2024 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у відповідності п.1 ст.40 КЗпП України, тобто у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.19), про що в трудовій книжці позивача було зроблено відповідний запис (а.с.17). Даний наказ вона отримала 28.06.2024 року, про що свідчить її особистий підпис.
Як вбачається зі штатного розпису від 17.04.2024 року, в п.104 на дільниці підготовки виробництва (обробки) наявні 3 штатні одиниці сортувальника-здавальника труб 4 категорії 3 розряду (код професії 8122) (а.с.86 зворот), тоді як в штатному розписі від 19.04.2024 року в п.104 наявні вже тільки 2 штатні одиниці даної посади (а.с.79 зворот). 
Як зазначив відповідач у своєму відзиві, при ухваленні даного наказу було допущено механічну помилку, та зазначено невірний структурний підрозділ, а саме в п.1.1. замість «Дільниці підготовки виробництва (обробки)» вказано «Дільниці задачі заготовок та здачі товарних труб». 
Наказом №28 від 25.04.2024 року дану помилку було виправлено, та п. 1.1. виклали у вірній редакції: 1.1. Скасувати у штаті «Дільниці підготовки виробництва (обробки)» - посаду сортувальник – здавальник труб (а.с.50). 
Крім того, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 наказом №1 від 05.01.2024 року було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни. 
Даний наказ вона оскаржила в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, але рішенням суду від 01.05.2024 року по справі №932/496/24 було встановлено факт порушення трудової дисципліни та позовні вимоги залишено без задоволення (а.с.118-119). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.10.2024 року дане рішення було залишено без змін (а.с.120-121). 
Відповідачем долучено до матеріалів справи доповідні майстра дільниці підготовки виробництва ОСОБА_4 від 24.01.2024 року, від 26.01.2024 року, від 07.02.2024 року щодо невиконання ОСОБА_1 виробничих завдань (а.с.51-52).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі досліджених та оцінених судом доказів, виходив з того, що у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників, при цьому, відповідачем було додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника і, відповідач не мав можливості перевести працівника на іншу роботу на підприємстві так як відсутні вакантні посади, позивач була попереджена за 2 місяці про наступне звільнення і не мала переважного права на залишення на роботі, оскільки мала підтверджене дисциплінарне стягнення за останній робочий рік.
Суд дійшов висновку, що позивачем в судовому порядку не доведено належними і допустимими доказами, що її звільнення було незаконним, а роботодавцем порушено процедуру про її звільнення, натомість, відповідач повністю спростував всі обставини, на які позивач посилалась, як на підставу своїх позовних вимог.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
На підставі ч.1  ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до  ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до п.1 ч.1  ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).
Положення щодо організаційної структури підприємства визначені правилами ст.64 Господарського Кодексу України, безпосередньо ч.4 встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, а правилами ч.2  ст.65 цього Кодексу передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. 
При цьому, суд тільки приймає до уваги, що такі зміни в організації господарської діяльності відповідача мали місце. Такі висновки суду у справі, що розглядається, узгоджуються з висновками Верховного Суду України у судових рішеннях від 22.01.2020 року у справі №451/706/18, від 28.04.2021 року у справі №373/2133/17, від 27.05.2021 року у справі №201/6689/19.
Верховний Суд України у постановах в справі №755/3495/16-ц від 28.03.2019 року та в справі №51/706/18 від 22.01.2020 року підтверджує, що прийняття рішення про визначення структури підприємства є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Тому непогодження працівників із рішеннями про визначення структури підприємства установи, зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не вважається належним способом захисту, працівник не може ставити під сумнів таке рішення.
Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України №114/06/187-11 від 07.04.2011 року «Щодо надання роз`яснення», скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Тобто, законодавець визначив, що чисельність працівників - це кількісний склад. Якщо скорочується чисельність, зменшується кількість працівників, які обіймають посаду, але посада залишається у штатному розписі. При скороченні штату змінюється штатний розпис та виводяться певні посади.
Як вбачається зі штатного розпису від 17.04.2024 року, у п.104 на дільниці підготовки виробництва (обробки) наявні 3 штатні одиниці сортувальника-здавальника труб 4 категорії 3 розряду (код професії 8122) (а.с.86 зворот), тоді як в штатному розписі від 19.04.2024 року в п.104 наявні вже тільки 2 штатні одиниці даної посади (а.с.79 зворот). 
При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підприємстві відповідача, дійсно, відбулись зміни в організації господарської діяльності з відповідним скороченням штату. 
Скорочення штату відбулось на підставі наказу «Про внесення змін в структуру управління та штатного розкладу ТОВ «ВО «Оскар»» за №23 від 18.04.2024 року, з метою удосконалення управління технологічним процесом виробництва трубної продукції, а також забезпечення своєчасного та якісного виконання виробничих завдань (а.с.43).
Як встановлено судом, при ухваленні даного наказу було допущено механічну помилку, та зазначено невірний структурний підрозділ, а саме в п.1.1. замість «Дільниці підготовки виробництва (обробки)» вказано «Дільниці задачі заготовок та здачі товарних труб», проте, суд встановив, що Наказом №28 від 25.04.2024 року дану помилку було виправлено, та п.1.1. виклали у вірній редакції: 1.1. Скасувати у штаті «Дільниці підготовки виробництва (обробки)» - посаду сортувальник – здавальник труб (а.с.50). 
Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Як встановлено судом Наказом №24 від 18.04.2024 року позивача попереджено про звільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.70). З даним наказом та попередженням про майбутнє звільнення позивач ознайомлена 23.04.2024 року, що підтверджено її особистим підписом (а.с.74). 
ОСОБА_1 звертала увагу суду на невідповідності у формулюванні підстав звільнення в самому попередженні та в наказі №24 від 18.04.2024 року, а саме: в попередженні зазначено «у зв`язку із скороченням чисельності працівників», тоді як в наказі - «у зв`язку із скороченням штату», де зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).
Судом встановлено, що у ТОВ «ВО «Оскар» виникла необхідність скорочення чисельності працівників, тому заперечення позивача у цій частині суд не взяв до уваги, з огляду на те, що дана невідповідність не спростовує сам факт скорочення штату, яке відбулось на підприємстві відповідача. 
Як встановлено судом, позивач була попереджена про наступне звільнення за два місяці до дати звільнення, тобто з дотриманням вимог ст.49-2 КЗпП України.
Одночасно з  попередженням про  звільнення у  зв`язку  із змінами  в організації  виробництва і  праці власник  або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації у відповідності до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України. 
Відповідно до  законодавства у  першу чергу  пропонується робота  за відповідною  спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.
З попередження (а.с.74) видно, що ОСОБА_1 була повідомлена про відсутність будь-яких інших вакантних посад або іншої роботи, тобто відповідач свій обов`язок виконав. 
Згідно з нормами ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні  чисельності чи  штату працівників  у зв`язку  із змінами  в організації  виробництва і праці переважне  право на  залишення на  роботі надається  працівникам з  більш високою  кваліфікацією і продуктивністю праці. 
 Вирішальним при визначенні працівника, який має право на залишення на роботі, є його продуктивність праці та кваліфікація. 
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників, дана позиція викладена в постанові КЦС Верховного Суду від 22.09.2020 року №161/7196/19 (61-4375св20) .
У постанові Верховного Суду України від 18.10.2023 року №210/6543/21 зазначено, що правила ст.42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахуванням інших підстав, перелічених у ч.2 ст.42 КЗпП України. 
Таким чином, право на залишення на роботі, передбачене ч.1 ст.42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. 
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, перевага в залишенні на роботі надається: сімейним – при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним  заробітком; працівникам з тривалим безперервним  стажем роботи  на данному  підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються  у вищих і середніх  спеціальних учбових  закладах без  відриву від  виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам  Революції Гідності, особам з  інвалідністю внаслідок  війни та  членам сімей  загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України,  а також  особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв  репресій комуністичного  тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження  волі чи  примусового безпідставного поміщення здорової  людини до  психіатричного закладу  за рішенням  позасудового або  іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали  на цьому  підприємстві, в установі, організації трудове  каліцтво або  професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання  до України; працівникам з  числа колишніх  військовослужбовців строкової  служби,  військової служби  за призовом  під час  мобілізації, на особливий  період,  військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби  за призовом  осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох  років з  дня звільнення  їх зі  служби;  працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року. 
Перевага в залишенні на роботі може  надаватися й  іншим категоріям  працівників, якщо це  передбачено законодавством  України. 
Згідно з  ч. 3 ст.184 КЗпП України  заборонено звільняти вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст.179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи роботодавця (у тому числі за п.1 ст.40 КЗпП), крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодного належного доказу, який би свідчив про її переважне право на залишення на роботі.
Окрім того, судом встановлено, що наказом №1 від 05.01.2024 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни. Зазначений наказ позивач оскаржила в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, проте рішенням суду від 01.05.2024 року у справі №932/496/24 було встановлено факт порушення трудової дисципліни та позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с.118-119). 
Рішення суду першої інстанції було оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку, при цьому, постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.10.2024 року оскаржуване судове рішення було залишено без змін (а.с.120-121). 
Відповідачем долучено до матеріалів справи доповідні майстра дільниці підготовки виробництва  ОСОБА_4  від 24.01.2024 року, від 26.01.2024 року, від 07.02.2024 року щодо невиконання ОСОБА_1  виробничих завдань (а.с.51-52) Отже, враховуючи наявність дисциплінарного стягнення за останній робочий рік, негативну виробничу характеристику (а.с.54), позивач не має переважного права на залишення на роботі. 
Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.
Як встановлено судом та не спростовано позивачем у ТОВ «ВО «Оскар» відсутня профспілка,  тому у  даному випадку звільнення ОСОБА_1 з профспілковою організацією не погоджувалося.
 Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 12 травня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

О.І. Корчиста