ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 травня 2025 року
м. Київ
справа № 702/706/23
провадження № 51-192 км 25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                        ОСОБА_7 ,
засудженого                                    ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Черкаського апеляційного судувід 16 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12023250320001290, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарнава Монастирищенського району Черкаської області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою:  АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:  АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2024 року ОСОБА_8  засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК України звільнено  ОСОБА_8  від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік зпокладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вироком Черкаського апеляційного судувід 16 жовтня 2024 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Строк відбування покарання  ОСОБА_8  ухвалено обчислювати з моменту його затримання.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, оголошено проведення загальної мобілізації протягом 90 діб, строки якої неодноразово продовжено. Таким чином, в Україні діє особливий період, у тому числі і станом на 23 та 24 липня 2023 року. Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_8 є військовозобов`язаним. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Військовозобов`язаний ОСОБА_8 пройшов медичний огляд та рішенням ВЛК від 03.08.2022 визнаний придатним за станом здоров`я для проходження військової служби. 23.07.2023 співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 було роз`яснено про його подальший призов до ЗСУ на військову службу під час мобілізації, на особливий період, до військової частини НОМЕР_1 НЦ, та в цей же день, о 13 год 07 хв., під розписку вручено повістку про необхідність явки 24.07.2023, о 15 год, до вказаного відділу, розташованого за адресою: 
АДРЕСА_3 . Проте, ОСОБА_8 , не будучи заброньованою особою на період мобілізації, не маючи поважних причин та підстав для звільнення чи відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або в особливий період, переслідуючи мету ухилитися від її проходження, у визначений в повістці день, тобто 24.07.2023, о 
15 год, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за вищевказаною адресою, про обставини неприбуття не повідомив, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок апеляційного суду, на підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
Стверджує, що вказаний суд, в порушення загальних засад призначення покарання, в повній мірі не врахував за яких саме обставин ОСОБА_8 не прибув у визначений час та дату до ІНФОРМАЦІЯ_2,дані про особу засудженого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття та активного сприяння у розкриті злочину, внаслідок чого оскаржуване судове рішення в частині скасування звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим та незаконним. 
Також просить врахувати, що ОСОБА_8 самостійно, в міру своїх можливостей, вживає заходів, спрямованих на призов його до ЗСУ через наявні військові підрозділи та військові частини, що свідчать про бажання засудженого вчинити конкретні дії щодо залагодження своєї провини. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники  ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та засуджений   ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу.  
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація дій за ст. 336КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги захисника вбачається, що він порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог, що стосуються порядку відбування покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.  
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.
Як убачається з оскаржуваного вироку, апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, фактичних обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, має постійне місце проживання, працює як приватна самозайнята особа, на медичних обліках не перебуває, наявності обставин, які пом`якшують покарання, - вперше притягується до кримінальної відповідальності, має неповнолітню дитину на своєму утриманні, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, не погодився з висновками місцевого суду про те, що виправлення  ОСОБА_8 можливе без ізоляції його від суспільства.
За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду про звільнення     ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не може вважатися обґрунтованим і таким, що є достатнім для досягнення мети покарання, а саме запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Статтями 50, 65 ККУкраїни передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
З урахуванням вищенаведеної мети покарання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що звільнення від відбування покарання з іспитовим строком не може запобігти вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є не припустимим.
При цьому також зазначив, що з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні - збройна агресія РФ, конституційним обов`язком кожного громадянина є захист Батьківщини, тому вчинений  ОСОБА_8 злочин представляє значну суспільну небезпечність, а звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання і ухвалення нового вироку на підставі положень ст. 420 КПК України.
Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які свідчать про те, що  ОСОБА_8 щиро розкаявся та активно сприяв правоохоронним органом у розкритті вказаного кримінального правопорушення, тому колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій обґрунтовано не враховано зазначене в якості обставин, що пом`якшують покарання засудженого, та відповідно доводи сторони захисту в цій частині є неспроможними.
До того ж, захисник у скарзі просить врахувати, що ОСОБА_8 самостійно, в міру своїх можливостей, вживає заходів, спрямованих на призов його до ЗСУ через наявні військові підрозділи та військові частини, що свідчать про бажання засудженого вчинити конкретні дії щодо залагодження своєї провини. Проте, на підтвердження вказаних обставин захисником жодних доказів не надано.
Водночас, на спростування зазначеного прокурором надано відповідь т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 з якої убачається, що ОСОБА_8 жодного разу у період з 24.07.2023 по 16.10.2025 не звертався із заявами (зверненнями), усними повідомленнями до ІНФОРМАЦІЯ_2 про бажання його призову на військову службу під час мобілізації на особливий період чи військову службу за контрактом, як особи засудженої за нетяжкий злочин. 
На переконання колегії суддів, висновок суду апеляційної інстанції щодо неможливості застосування до   ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України є правильним, а призначене йому покарання таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових аналогічних кримінальних правопорушень.
Таким чином, оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення щодо    ОСОБА_9 , колегією суддів не встановлено, тому касаційна скарга задоволення не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Черкаського апеляційного судувід 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в його інтересах - без задоволення.  
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                        ОСОБА_3