КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

   справа № 757/20130/23-ц
провадження № 22-ц/824/839/2025
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
05 травня  2025 року                                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук  Т. І. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційними скаргами представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» - адвоката Глуховецького Олександра Степановича  та представника ОСОБА_1 - адвоката Мазурик Зоряни Ярославівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року в складі судді Бусик О. Л.,
встановив:
 
03.11.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі - ТОВ «Бізнес Позика»)  звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір № 458884-КС-003 про надання кредиту у вигляді  електронного  документа,  створеного   та підписаного  згідно  з  вимогами, визначеними Законом  України "Про  електронні  документи та електронний документообіг", а також  з урахуванням   особливостей,  передбачених  ст. 3,  11,12 Закону  України "Про електронну  комерцію". 
Відповідно до п. 2.1 кредитного  договору кредитодавець надає  позичальнику грошові  кошти в розмірі  63 000  грн на  засадах строковості,  поворотності,  платності, а позичальник зобов`язується  повернути  кредит,  сплатити  проценти за  користування  кредитом   та комісію за надання  кредиту у порядку  та на  умовах,  визначених  цим договором  та Правилами  надання  споживчих кредитів.
Строк  кредиту:  24 тижні.
Процентна  ставка: в день  2,00000000, фіксована.
Знижена  процентна ставка:  в день 1,15013493, фіксована.
Комісія за надання  кредиту: 9 450,00  грн.
Термін  дії договору до  15.08.2023 року.
Пунктом  3.2  кредитного  договору  визначено,  що  протягом  строку (терміну)  кредитування  процентна ставка за кредитом нараховується за  ставкою   вказаною  у п.2. 4 договору  на  залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від отримання   позичальником  графіку платежів,що  вказаний в п. 3.2.3 та Додатку №1 до договору і розраховується  в поряду, описаному нижче. 
Пунктом  3.2.1 кредитного  договору визначено,  що  у разі  якщо  погашення  кредиту здійснюється  згідно  погодженого сторонами  графіку  платежів, що наведений  в п. 3.2.3 та Додатку №1 до  договору, чи в разі  дострокового  повернення суми наданого  кредиту,то зобов`язання  позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються  відповідно  до зниженої  процентної ставки, що  вказана  в п. 2.4  договору.
Пунктом  3.2.2 кредитного  договору  визначено,  що сторони домовились, що у разі  якщо  повернення   кредиту не здійснюється згідно  погодженого  графіку платежів, що наведений в п.3.2.2  та Додатку №1  до   договору, ) за виключенням  дострокового  повернення  кредиту), унаслідок  чого  виникає  прострочка по  кредиту,  та строк  цієї прострочки більше  семи календарних днів,то  умови  про нарахування процентів за  користування  кредитом  з зниженою процентною ставкою  втрачають  чинність  і до  відносин  між сторонами  застосовуються правила  нарахування  процентів за стандартною  процентною ставкою,  що  вказана  у п. 2.4  договору. При цьому, нарахування  процентів за  стандартною процентною починається  з восьмого   календарного дня, від дня  простроченого  платежу,  передбаченого  графіком  платежів,  що  вказаний  п 3.2.3 та Додатку №1  до договору,  та до  закінчення  термін у дії договору.
Пунктом  3.2.3. сторони  на   момент укладення договору  встановили графіка платежів, припускаючи, що позичальник буде його  дотримуватись  і застосовуватиметься знижена  процентна ставка.  
Кредитодавець  свої зобов`язання  за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав  відповідачу  грошові кошти в розмірі  63 000  грн, що  підтверджується платіжним документом АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, жодних платежів за кредитним договором не здійснював.
Станом  на  день подання  позову  заборгованість  відповідача становить   273 610,98 грн: 
63 000  грн - заборгованість за тілом кредиту;   
9 450 грн -  заборгованість  по  комісії  за видачу кредиту; 
201 160,98  грн - заборгованість  за процентами.
Проценти нараховувалися по  15.08.2023  року включно.  
Щоденний розрахунок  заборгованості за кредитним договором  додається  до  позовної заяви. 
Щодо  обґрунтованості нарахування  та стягнення  комісії  за надання кредиту  позивач зазначив, що  відповідно до  ч. 2 ст. 8 Закону  України "Про  споживче  кредитування" для  цілей обчислення  реальної  річної процентної ставки визначаються  загальні  витрати  за  споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом  включаються, зокрема, комісії  кредитодавця, пов`язані  з наданням,  обслуговуванням  і поверненням  кредиту, у тому  числі  комісії  за  обслуговування  кредитної заборгованості,  розрахунково-касове обслуговування,  юридичне  оформлення  тощо. 
Національний банк України, який є державним  регулятором  ринку  фінансових послуг в Україні,  своєю  Постановою  від  11.02.2021 №16  затвердив "Правила  розрахунку  небанківськими фінансовими  установами  України загальної  вартості кредиту для  споживача та реальної  процентної ставки за договором  по  споживчий кредит".  Вказані  Правила   передбачають правовірність  встановлення позивачем (як кредитодавцем)  супровідних послуг  за кредитом  в тому числі  і комісії  за надання  кредиту.
Додатком  №2до Правил  розрахунку, затверджено типову форму  Таблиці обчислення  загальної вартості  кредиту для споживача та реальної  річної процентної ставки за договором   про  споживчий кредит.  В даній Таблиці  в розділі  "Платежі  за  супровідні  послуги"  та підрозділі  "кредитодавця" (графа 8) передбачена  комісія за  надання  кредиту.
Також комісія за надання  кредиту була  відображена  і в тексті кредитного  договору, який був  підписаний відповідачем, що свідчить  про  обізнаність  останнього  щодо  включення  комісії  "за надання  кредиту" до загальних  витрат за кредитним договором. 
Тому є всі належні правові підстави вважати,  що  включення до тексту кредитного  договору  умови про  необхідність  сплати  відповідачем  комісії за  надання  кредиту,  а також  подальше  витребування  нарахованої комісії  від позивача є  цілком  обґрунтованим та таким, що  відповідає  чинному  законодавству України, що регулює  відносини  між сторонами. 
Вказані  доводи узгоджуються  з правовим висновком,  викладеним у постанові  Великої Палати Верховного  суду  від  13 липня  2022  року  у справі  №496/3134/19.
Посилаючись на  вказані  обставини, ТОВ «Бізнес Позика» просило стягнути з ОСОБА_1 на  свою користь загальну  суму   заборгованості за кредитним договором у розмірі 273 610, 98 грн, а також  сплачений судовий збір  в розмірі  4 104,16 грн,  витрати правову допомогу в розмірі 9 500 грн.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість в сумі 264 160, 98 грн. В решті вимог позову відмовлено. Вирішено  питання  розподілу  судових  витрат. 
26.03.2024 представник ТОВ «Бізнес Позика» - адвокат Глуховецький О. С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року в частині відмови у стягненні комісії та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з  ОСОБА_1   комісію в розмірі 9 450 грн. 
Змінити розподіл судових витрат, які були здійснені ТОВ «Бізнес Позика» в суді першої інстанції. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» сплачений судовий збір за розгляд справ в суді апеляційної інстанції в розмірі 213,02 грн. 
Вважає  рішення  суду  першої інстанції  в частині  відмови в задоволенні  позову   про стягнення  комісії  таким,  що  ухвалене  з неправильним застосовуванням  норм  матеріального   права. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що включення до тексту кредитного договору умов про сплату відповідачем комісії за надання кредиту, а рівно й подальше нарахування зазначеної комісії та витребування її від відповідача, є законним та обґрунтованим, оскільки вони базуються на чинних нормах спеціального законодавства України, які регламентують питання щодо надання споживчих кредитів, яким і є по своїй правовій суті кредитний договір.
Закон України "Про споживче кредитування" безумовно та однозначно передбачає право позивача ( як кредитодавця)  на встановлення комісії за надання кредиту за кредитним договором. 
16.04.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Мазурик З. Я. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
Зазначає, що  позивачем  не  надано   пояснень щодо  сум заборгованості  за  договором  від  28.02.2023, а саме щодо нарахування  заборгованості по відсоткам.  Розмір відсотків за їх використання  є неспівмірно   великим і таким, що  не  відповідає  загальним умовам договору, що  полягають у справедливості, добросовісності та розумності,  що  в свою  чергу  вносить  істотний дисбаланс договірних  прав та обов`язків на  шкоду  споживача.
Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують укладення  договору  на  умовах,  які вказані  позивачем  в позовній заяві. 
Надані  позивачем  паперові  копії кредитного  договору  не  можуть  вважатись  електронними документами ( копіями  електронних  документів), оскільки  не  відповідають  вимогам  статей 5, 7 Закону  України "Про електронні  документи та електронний документообіг", та не  є належними доказами  укладення  договору  між сторонами. 
При цьому, згідно  з  ч. 5 ст.100  ЦПК  України, якщо  оригінал  електронного  доказу  не  подано,  а учасник справи  або  суд  ставить  під сумнів  відповідність  поданої  копії  (паперової копії) оригіналу такий доказ  не  береться судом  до  уваги.  
05.06.2024 представник ТОВ «Бізнес Позика» - адвокат Глуховецький О. С. подав відзив на апеляційну скаргу відповідача , в якому просить залишити її  без задоволення.
Зазначив, що  факт перерахування  відповідачу  грошових коштів підтверджується  платіжною  інструкцією  АТ  КБ  "ПриватБанк" №34397  від 28.02.2023 року,  копія  якої була  долучена до  позовної заяви. 
Наданий позивачем  розрахунок  заборгованості повністю  відповідає  умовам кредитного  договору, а саме:   в ньому  відображуються  факт видачі суми кредиту із зазначенням   дати і суми; належним чином  відображені  факти  нарахування  процентів відповідачу, які здійснювались  позивачем;  щоденно  та виключно потягом  строку  кредитування - до  15 серпня  2023 року;  за  фактичну   кількість  календарних днів користування кредитом, але  лише  протягом строку  користування кредитом та до закінчення  дії кредитного  договору  - до  15  серпня  2023 року;  лише на залишок  неповернутої суми кредиту.
У  відповідача  існувала  реальна  можливість  самостійно  зробити  альтернативний розрахунок  заборгованості за кредитним договором,  оскільки  для  цього  не  потрібно  спеціальних знань. 
Розрахунок  заборгованості  є коректним, арифметично правильним та таким, який слід розглядати в якості належного та допустимого доказу в розумінні норм ЦПК України, а кредитний договір укладений між сторонами відповідає всім вимогам законодавства України.
Щодо тверджень відповідача  про  несправедливі умови кредитного  договору  в частині непропорційно  великої  суми відсотків зазначив,  що    проценти за  користування  кредитом  є легітимною  платою  за користування  кредитним коштами протягом  періоду  кредитування,  а тому  вони в будь-якому  випадку   не  можуть  відноситись  до  компенсаційних  виплат в розумінні норм  пункту  5 частини третьої статті 18 Закону  України "Про захист прав споживачів" ( правова позиція  Великої Палати Верховного  Суду, викладена  в постанові  від  05 квітня  2023 року  у справі  №910/4518/16). 
В  Розділі  8  кредитного  договору  зазначено,  що  ОСОБА_1   кредитний договір  підписаний  28.02.2023 одноразовим ідентифікатором  UA2144, а ТОВ  "Бізнес Позика" підписало  договір    кваліфікованим електронним підписом.  
Позивач разом  з позовною заявою  надав  до  суду  паперову копію  кредитного  договору та зазначив про  наявність у нього  оригіналу  кредитного договору.  В свою чергу  відповідач в суді першої інстанції  жодних заперечень  щодо  надання  позивачем  паперової копії  кредитного  договору  не  заявляв. 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних  скарг, суд апеляційної інстанції дійшов наступного  висновку. 
Судом встановлено, що 28  лютого 2023 року  між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1   укладено договір № 458884-КС-003  про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна  форма) шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
За умовами вказаного договору кредитодавець  надає позичальнику грошові  кошти в розмірі  63 000  грн на  засадах строковості,  поворотності,  платності, а позичальник зобов`язується  повернути  кредит,  сплатити  проценти за  користування  кредитом   та комісію за надання  кредиту у порядку  та на  умовах,  визначених  цим договором  та Правилами  надання  споживчих кредитів ТОВ  "Бізнес Позика". 
Тип  кредиту:  кредит. 
Строк,  на  який надається   кредит:  24 тижні.
Стандартна процентна  ставка за  кредитом:  в день  2,00000000, фіксована.
Знижена  процентна ставка за кредитом  :  в день 1,15013493, фіксована.
Фіксована  процентна ставка є  незмінною  протягом  усього  строку  (терміну) договору.  Встановлений договором  розмір  фіксованої  процентної ставки не  може  бути збільшено  кредитодавцем в односторонньому порядку. 
Комісія за надання  кредиту: 9 450,00  грн.
Розмір  комісії, встановлений цим пунктом договору,  залишається  незмінним протягом  усього   строку (терміну)  договору.  Встановлений  договором  розмір  комісії   не  може бути збільшено  кредитодавцем  в односторонньому  порядку. 
Загальний розмір  наданого  кредиту  : 63 000  грн.
Термін  дії договору: до  15.08.2023 року.
Орієнтовна  загальна  вартість  наданого  кредиту : 163 800  грн. 
Орієнтовна  реальна  річна  процентна  ставки : 9 168,16  процентів. 
Пунктом  3.2  кредитного  договору  визначено,  що  протягом  строку (терміну)  кредитування  процентна ставка за кредитом нараховується за  ставкою   вказаною  у п.2. 4 договору  на  залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від отримання   позичальником  графіку платежів, що  вказаний в п. 3.2.3 та Додатку №1 до договору і розраховується  в поряду, описаному нижче. 
Пунктом  3.2.1 кредитного  договору визначено,  що  у разі  якщо  погашення  кредиту здійснюється  згідно  погодженого сторонами  графіку  платежів, що наведений  в п. 3.2.3 та Додатку №1 до  договору, чи в разі  дострокового  повернення суми наданого  кредиту, то зобов`язання  позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються  відповідно  до зниженої  процентної ставки, що  вказана  в п. 2.4  договору.
Пунктом  3.2.2 кредитного  договору  визначено,  що сторони домовились, що у разі  якщо  повернення   кредиту не здійснюється згідно  погодженого  графіку платежів, що наведений в п.3.2.3.  та Додатку №1  до   договору, ( за виключенням  дострокового  повернення  кредиту), у наслідок  чого  виникає  прострочка по  кредиту,  та строк  цієї прострочки більше  семи календарних днів, то  умови  про нарахування процентів за  користування  кредитом  з зниженою процентною ставкою  втрачають  чинність  і до  відносин  між сторонами  застосовуються правила  нарахування  процентів за стандартною  процентною ставкою,  що  вказана  у п. 2.4  договору. При цьому, нарахування  процентів за  стандартною процентною починається  з восьмого  календарного дня, від дня  простроченого  платежу,  передбаченого  графіком  платежів,  що  вказаний  п 3.2.3 та Додатку №1  до договору,  та до  закінчення  термін у дії договору.
Пунктом  3.2.3. сторони  на   момент укладення договору  встановили графіка платежів, припускаючи, що позичальник буде його  дотримуватись  і застосовуватиметься знижена  процентна ставка.  
 Відповідно  до  платіжної інструкції №34397  від  28.02.2023  АТ КБ  "ПриватБанк"  на  рахунок  ОСОБА_1   в АТ "Універсал Банк" НОМЕР_1 перераховано  грошові кошти в сумі  63 000  грн. 
Відповідно  до  наданого суду  розрахунку, станом  на  15.08.2023  заборгованість  відповідача по  вказаному  кредитному договору  становить   273 610,98 грн: 
63 000  грн - заборгованість за тілом кредиту;   
9 450 грн -  заборгованість  по  комісії  за видачу кредиту; 
201 160,98  грн - заборгованість  за процентами.
Ухвалюючи рішення  про задоволення  позову  в частині  стягнення  з  відповідача  на  користь  позивача заборгованості по  тілу  кредиту та  процентам,  суд  першої інстанції  виходив з доведеності тієї обставини,  що  позивач перерахував  відповідачу  грошові кошти, а позичальник  у рахунок  погашення  отриманого кредиту та  стягнення  процентів за користування  кредитом платежів не  здійснив.   Враховуючи те, що  між  сторонами   було укладено  кредитний договір, умови якого  позивачем були виконані  шляхом  надання  відповідачу кредитних коштів та відповідач  взяті на  себе зобов`язання  за договором  не  виконує,  будь-яких доказів на   спростування  вказаних обставин  суду надано  н е було,  суд першої інстанції   дійшов висновку,  що  позовні вимоги в частині  стягнення  заборгованості, нарахованої станом  на  03.11.2023  у розмірі  264 160 ,98 грн, з яких  63 000  грн  заборгованість  за кредитом,  201 160,98 грн - заборгованість  за процентами є обґрунтованими та підлягають задоволенню.    
Судом  не  взято  до уваги  твердження  відповідача  щодо несправедливості розміру нарахованих  відсотків,  оскільки  останні  нараховувались   до  15 серпня  2023 року  за користування кредитним коштами, а не  за  несвоєчасне неповернення  кредитних коштів. 
Відмовляючи у задоволенні  позову  про  стягнення  суми боргу  за  комісією  в розмірі  9 450  грн, суд першої інстанції  виходив з того,  що   положення  кредитного  договору  про  сплату позичальником  на  користь  банку   комісій в силу  статті 228 ЦК  України є нікчемними. 
Апеляційний суд  погоджується з висновками суду  першої інстанції  в частині  доведеності позовних вимог  щодо стягнення заборгованості  по  тілу  кредиту та відсоткам, а доводи апеляційної  скарги  відповідача   вважає  необґрунтованими з таких підстав.
Як вбачається  з матеріалів справи,  кредитний договір  було  укладено   в письмовій формі у виглядів  електронного  документа,  створеного  та підписаного  згідно  з вимогами  Закону  України «Про електронні  документи та електронних  документообіг», у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір від 28  лютого  2023 року  № 458884-КС-003  був укладений ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1   в електронній формі,  підписаний  відповідачем  одноразовим ідентифікатором  UA 2144.
 На підтвердження   перерахування   відповідачу грошових коштів  позивачем  надано  платіжну інструкцію  АТ КБ  «ПриватБанк», відповідно до  якої   АТ КБ  "ПриватБанк"  на  рахунок  ОСОБА_1   в АТ "Універсал Банк" НОМЕР_1 перераховано  грошові кошти в сумі  63 000  грн. 
Доказів  на  спростування  вказаної обставини відповідачем  надано не  було.  
З огляду  на те, що  договір № 458884-КС-003  про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна  форма) містив  всі істотні  умови договору,  доводи відповідача про   відсутність  його  підпису про  ознайомлення  з Правилами  надання  споживчих кредитів ТОВ  «Бізнес Позика»  не є обставиною, що  спростовує  обґрунтованість  заявлених  позовних вимог.  
Підлягають  відхиленню  доводи апеляційної скарги в частині незгоди з висновками  суду першої інстанції  щодо обґрунтованості  розміру   нарахованих  відсотків. 
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч.  1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).
Судом першої інстанції вмотивовано відхилено заперечення відповідача щодо стягнення процентів за кредитним договором, оскільки при укладенні кредитного договору він  був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір та користувалася отриманими коштами.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки при розгляді даної справи в суді першої інстанції відповідач  не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення відсотків за користування кредитом, які зводяться до обґрунтування несправедливості умов кредитного договору, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
Посилання  відповідача  на те, що  наданий позивачем розрахунок заборгованості є лише суб`єктивним відображенням односторонніх арифметичних розрахунків кредитора  про розмір заборгованості позичальника, є безпідставними, оскільки розрахунок заборгованості містить визначені законом обов`язкові реквізити, у тому числі, прізвище, ім`я, по батькові (позичальника), номер договору, суму операції за графіком платежів, вхідний та вихідний залишок на кінець періоду, а також  у ньому відображені суми і періоди заборгованості, що не сплачена позичальником у визначений договором строк.
Доказів  на  спростування  вказаного  розрахунку  відповідачем надано  не було. 
Щодо ненадання   позивачем  належних  та допустимих доказів того, що  наявні  в матеріалах справи  паперові копії кредитного  договору  створювалися у порядку,  визначеному  Законом   України «Про  електронні  документи та електронний документообіг» та що  вони підписувалися електронним підписом  уповноваженою на те особою.
Відповідно    до  ч. 1 ст.  76  ЦПК  України доказами  є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно  до статті  100  ЦПК  України   електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21 зазначено, що «паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19). 
Як вбачається  зі змісту позовної заяви,  позивач  зазначав про  наявність  у нього  оригіналу  електронного  доказу. 
Матеріали справи не  містять  доказів  того, що  відповідач  ставив  під сумнів відповідність поданої паперової копії оригіналу, а тому  підстав  не брати  копію  кредитного  договору до  уваги, як належного доказу  по  справі,  немає. 
Інші доводи апеляційної скарги відповідача  не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
Разом з  тим, колегія суддів не  погоджується  з висновком  суду  першої інстанції  в частині  відмови в задоволенні  позову про стягнення  пені. 
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача комісії, оскільки такі умови були погоджені сторонами в момент підписання кредитного договору.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача комісії ухвалене з порушенням вимог матеріального права, а тому апеляційна скарга представника ТОВ «Бізнес Позика» - адвокат Глуховецького О. С. підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
В решті задоволених позовних вимог судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано норми процесуального  права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому апеляційна скарга представник ОСОБА_1 - адвоката Мазурик З. Я. не підлягає задоволенню.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України  інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4 104, 16  грн, при  подачі  апеляційної скарги  -  судовий збір у розмірі 213, 02 грн.
 За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу  було задоволено, рішення  суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, а тому стягнута  судом першої інстанції  сума судового збору  підлягає  збільшенню  з 4 073,49 грн  до  4 104, 16 грн, а  витрати на  професійну  правничу допомогу  з  9 171, 3 грн  до 9 500, 00 грн. 
З огляду  на те, що  судове рішення  скасовано  лише  в частині  відмови в задоволенні  позовних вимог щодо стягнення 9 450 грн,  з  відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання  апеляційної скарги в сумі 213, 02 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний  суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Мазурик Зоряни Ярославівни залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» - адвоката Глуховецького Олександра Степановича задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованості за комісією скасувати.
Ухвалити в цій частині  нове судове рішення про задоволення вказаних позовних  вимог. 
Стягнути  з  ОСОБА_1 на користь  Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за  комісією  в сумі  9 450  грн. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Збільшити суму  судового  збору, що  підлягає стягненню з   ОСОБА_1 на користь  Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» з  3 962,15 грн  до  4 104, 16  грн, а суму витрат на  професійну  правничу допомогу  з  9 171,30 грн  до 9 500, 00 грн.
В решті рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін.
Стягнути з   ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь  Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (код ЄДРПОУ 41084239) судові витрати по сплаті судового збору за подання  апеляційної скарги у розмірі 213, 02 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                 Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                   І.  М. Рейнарт  
 
                                                                                              Т.  І. Ящук