Дата документу 30.04.2025 Справа № 195/1127/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №195/1127/22                                       Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/429/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
30 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору,-

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору.
Позов обґрунтований наступним.
З 28.03.2017 р. позивач - ОСОБА_1 працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” АТ “Укрзалізниця” згідно наказу № 103/ос від 28.03.2017 року.
Наказом № 55/ос від 31.03.2022 року позивач бува звільнена з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП, а саме, систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором. 
Зазначений наказ позивач вважає незаконним посилаючись, на те, що вчинення позивачем дисциплінарних проступків не доведено належними та допустимими доказами. Вказані в наказі дисциплінарні проступки фактично були відсутні, з огляду на наступне.
Локомотивні бригади у складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 були залучені до робіт не пов`язаних з поїзною роботою у січні - лютому 2021 року за усною вказівкою начальника депо ОСОБА_8 , які позивач отримувала на ранкових виробничих нарадах з поточних питань. 
Відносно другого дисциплінарного проступку зазначила, що вказівка від ТЧЗР-З ОСОБА_9 про виконання службової телеграми щодо направлення локомотивної бригади до м. Львів з метою приймання етапів ремонту електровозу Вл11м-077 була отримана позивачем по мобільному зв`язку 28.12.2021 року приблизно о 21 годині 40 хвилин. На виконання вказаного доручення, 29.12.2021 року локомотивна бригада у складі машиніста ОСОБА_10 та помічника машиніста ОСОБА_11 була відправлена у відрядження. У цей день з міста Мелітополя (станція Федорівка) до міста Львів прямував лише один поїзд № 70 прибуття до міста Львів згідно розкладу 30.12.2021 року о 17 годині 20 хвилин. Таким чином, позивач зі свого боку виконала всі належні дії згідно регламенту для вчасного виконання вказаного доручення. Локомотивна бригада до місця призначення фактично прибула 30.12.2021р. 
Відносно інших вказаних в наказі дисциплінарних порушень позивачка зазначила:
- щодо відсутності у начальника резерву локомотивних бригад будь-яких документів за допомогою яких здійснюється контроль за режимом праці та відпочинку локомотивних бригад. Організації робочого часу і часу відпочинку локомотивних бригад в Мелітопольському локомотивному депо забезпечується позивачем наступним чином: всі локомотивні бригади після відпрацювання здають маршрутний лист наряднику та стають у чергу до роботи, яка формується позивачем з урахуванням необхідного локомотивній бригаді часу відпочинку .
- щодо відсутності у позивача закріплення локомотивних бригад за локомотивами. Позивач, виконуючи приписи посадової інструкції (п. 4.3.) належним чином бере участь у закріплені локомотивних бригад за локомотивами. Це підтверджується наказом № 218/аг від 26.08.2021р. Однак, позивач цей наказ не отримувала у зв`язку з тим, що її не вказано у його розсилці.
- щодо не проведення інструктажів з охорони праці. З доданої до позову копії сторінок журналу вбачається, що інструктажі з охорони праці не були проведені належним чином тільки у жовтні — листопаді 2021 року. Однак, позивач у період з 05.10.2021р. по 12.12.2021р. перебувала у відпустці. У зв`язку з цим в журналі проведення інструктажів в колонці «Прізвище та ініціали особи, яка інструктує та перевіряє знання» вказано прізвище іншої особи, а саме: ОСОБА_12 , яка не поставила свій підпис в журналі. Таким чином, позивачем не було допущено цього порушення посадової інструкції.
- щодо відсутності робочої інструкції у нарядників, а також пам`яток і плакатів. Це звинувачення є голослівним, адже на робочому місці нарядників локомотивних бригад наявні робочі інструкції. Вони знаходяться у них в папках для зберігання документів.
- щодо несвоєчасного проходження медогляду помічником машиніста ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . По даному факту позивачем до начальника Мелітопольського локомотивного депо було подано рапорт 18.01.2022р., в якому вказано, що список працівників для проходження медичного огляду було отримано від відділу кадрів 05.01.2022р. Працівники були ознайомлені з ним під підпис. Позивач запитувала в відділі кадрів надати інформацію про фактичне проходження працівниками медичного огляду. Однак, вказана інформація відділом кадрів була надана позивачу тільки 18.01.2022 року до отримання вказаної інформації позивач не могла знати про відсутність у працівників медичного огляду, адже документи про проходження медичного огляду працівники здають безпосередньо до відділу кадрів. Таким чином, в даному випадку з боку позивача відсутні будь-які винні дії щодо порушення трудової дисципліни та посадової інструкції.
Позивача по теперішній час не було ознайомлено з наказами від 06.09.2021, 20.12.2021 року про оголошення догани. Відповідачем були порушені строки застосування дисциплінарного стягнення. З огляду на те, що позивачу в даному випадку інкримінують порушення трудової дисципліни, начебто вчинені нею в січні – лютому 2021 року, прийняття наказу від 06.09.2021 року № 45/С про оголошення позивачу догани здійснено з порушенням вказаного строку.
В оскаржуваному наказі, начальник Мелітопольського локомотивного депо обмежився в ньому загальними фразами без зазначення, в чому саме полягає ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяну ними шкоду, не вказані відомості про попередню роботу працівника. Звільнення позивача відбулось без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, при цьому позивач є членом Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту.
Позивача незаконно звільнили під час її тимчасової непрацездатності.
З урахуванням положень ст. 233 КЗпП,  п. 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, позивачка вважає, що вона звернулась до суду в строки встановлені законодавством.
На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд:
1) Визнати незаконним та скасувати наказ начальника структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” акціонерного товариства “Укрзалізниця” від 31.03.2022 року № 55/ос «Про розірвання трудового договору з начальником резерву локомотивних бригад ОСОБА_1 ».
2) Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника резерву локомотивних бригад структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” (код ЄДРПОУ ВП 40081237) акціонерного товариства “УКРЗАЛІЗНИЦЯ” (код ЄДРПОУ 40075815).
Також позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на сплату судового збору в сумі 992,40 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 4000,00 грн.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2022 р., яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.05.2024 р залишено без змін, даний позов задоволений повністю. 
Постановою Верховного Суду від 31.01.2024 р. вищевказане рішення суду першої інстанції та постанова Дніпровського апеляційного суду від 31.05.2024 р. скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2024 р., яка сторонами у справі не оскаржена, передано цю справу за підсудністю до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження дійсного вчинення позивачем порушень трудової дисципліни, що перелічені у цих наказах та, як наслідок, не спростував наведені у позові заперечення позивача щодо незаконності її звільнення; відповідач не спростував, що позивач не була належним чином ознайомлена з вказаними 
наказами; відповідачем не відбрились у позивача пояснення з приводу вчинення нею порушень трудовою дисципліни, що вказані в наказі від 30.12.2021р. № 70/С; звільнення позивача на підставі наказу від 31.03.2022р. № 55/ОС відбулось також з порушенням строку застосування дисциплінарного стягнення визначеного ч. 2 ст. 148 КЗпП України; звільнення позивача відбулось без згоди виборного органу первинної профспілкової організації та під час її тимчасової непрацездатності.
17 лютого 2025 року від представника АТ «Українська Залізниця» - Савчука Олександра Сергійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Дослідивши надані представником позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, як такий що не є обґрунтованим та доведеним.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, щоз 28 березня 2017 року позивачка у справі ОСОБА_1 працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" РФ “Придніпровська залізниця” АТ “Укрзалізниця”, згідно наказу № 103/ос.
Наказом начальника Мелітопольського локомотивного депо Миколи Яшина № 55/ос від 31 березня 2022 року позивач була звільнена з посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, а саме, систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором.
Позивач є членом Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту. 
Достеменні докази, які підтверджували б дату отримання позивачкою копії оскаржуваного наказу в матеріалах справи відсутні.
Під час нового розгляду справи, представник позивача звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів у справі, яке ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2024 р. задоволено частково. Постановлено: Витребувати з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815), Регіональної філії “ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ” Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ” (49602, м. Дніпро, пр-т Дмитра Яворницького, б. 108, код ЄДРПОУ ВП 40081237) наступні докази:
- копію наказу начальника структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” АТ “Укрзалізниця” від 06.09.2021 року № 45/С про оголошення догани начальнику резерву локомотивних бригад ОСОБА_1 , а також докази вручення та ознайомлення ОСОБА_1 з копією цього наказу ;
- копію наказу начальника структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” АТ “Укрзалізниця” від 30.12.2021 № 70/С про оголошення догани начальнику резерву локомотивних бригад ОСОБА_1 , а також докази вручення та ознайомлення ОСОБА_1 з копією цього наказу;
- копію наказу начальника структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” акціонерного товариства “Укрзалізниця” від 31.03.2022 року № 55/ос «Про розірвання трудового договору з начальником резерву локомотивних бригад ОСОБА_1 », а також докази вручення та ознайомлення ОСОБА_1 з копією цього наказу;
- копію наказу (розпорядження) начальника структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії “Придніпровська залізниця” акціонерного товариства “Укрзалізниця” «Про припинення трудового договору (контракту)» від 31.03.2022 року № 55/ос (за формою № П-4), а також докази вручення та ознайомлення ОСОБА_1 з копією цього наказу.
- копію посадової інструкції начальника резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної 
філії “Придніпровська залізниця” АТ “Укрзалізниця” ОСОБА_1 , а також докази вручення та ознайомлення ОСОБА_1 з цієї інструкцією;
- копію листа начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» до Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту від 24 січня 2022 року № 01-04/нк про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 
- копію протоколу засідання профкому Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту від 07 лютого 2022 року щодо розгляду листа начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» до Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту від 24 січня 2022 року № 01-04/нк про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 
- копію відмови Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту № 36 від 09.02.2022р. в дачі згоди на розірвання трудового договору з начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації ОСОБА_1 .
В задоволенні інших заявлених в клопотанні вимог, - відмовлено.
Заявою відповідача від 25.09.2024 р. суд повідомлено про неможливість надання зазначених в ухвалі суду копій документів виходячи з наступного. 24.02.2022 року Указом Президента України від 24.04.2022 року № 64/2022 у зв`язку із військовою агресією російської федерації на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває на даний час. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 23.12.2022, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022, за №1668/39004 зі змінами, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. До вказаного Переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України входить Мелітопольська міська територіальна громада. Починаючи з 25.02.2022 місто Мелітополь та прилеглі території знаходяться під тимчасовою окупацією військ російської федерації. Майно, яким наділений структурний підрозділ "Мелітопольське локомотивне депо", належить АТ "Укрзалізниця" на праві власності або закріплене за АТ "Укрзалізниця" на праві господарського відання. На даний час АТ "Укрзалізниця" вимушено втратила контроль над цим майном, зокрема над кадровою документацією, яка зазначена в ухвалі суду від 05.08.2024 і стосується розгляду справи. Враховуючи обставини що склалися, відповідач акціонерне товариство "Українська залізниця" не має можливості надати належним чином завірені копії зазначених в ухвалі Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2024 документів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. 
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. 
Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України). 
Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення. 
За передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України). 
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 754/695/20 зазначено, що "у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на них трудовим договором, суди повинні, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 
Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця. 
Отже, працівник може бути звільнений за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України лише в разі порушення трудової дисципліни чи невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були допущені працівником після того, як до нього було застосовано дисциплінарне чи громадське стягнення (яке не скасоване та не втратило юридичної сили за давністю). 
При звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин. 
Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. 
Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, яким він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення". Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 9901/743/18 (провадження № 11-914заі19).
Апеляційна скарга містить доводи щодо ненаданням відповідачем жодного належного та допустимого доказу на підтвердження дійсного вчинення позивачем порушень трудової дисципліни, що перелічені у наказах про притягнення до дисциплінарної відповідальності, які колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вже зазначав суд першої інстанції, 24.02.2022 року Указом Президента України від 24.04.2022 року № 64/2022 у зв`язку із військовою агресією російської федерації на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває на даний час. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 23.12.2022, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022, за №1668/39004 зі змінами, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. До вказаного Переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України входить Мелітопольська міська територіальна громада. Починаючи з 25.02.2022 місто Мелітополь та прилеглі території знаходяться під тимчасовою окупацією військ російської федерації. Майно, яким наділений структурний підрозділ "Мелітопольське локомотивне депо", належить АТ "Укрзалізниця" на праві власності або закріплене за АТ "Укрзалізниця" на праві господарського відання. На даний час АТ "Укрзалізниця" вимушено втратила контроль над цим майном, зокрема над кадровою документацією, яка стосується розгляду справи. Враховуючи обставини що склалися, відповідач акціонерне товариство "Українська залізниця" не має можливості надати належним чином завірені копії зазначених в ухвалі Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2024 документів.
Як встановлено судом, наразі оригінали письмових доказів фактично не перебувають у віданні відповідача з вищевказаних об`єктивних обставин.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач з об`єктивних обставин (втрата контролю над майном підприємства, зокрема над кадровою документацією, яке перебувало в м. Мелітополь Запорізької області, в зв`язку з окупацією рф даного міста, яка продовжує існувати на теперішній час), не може отримати оригінали чи копії вищевказаної документації для надання їх суду.
Колегія суддів також звертає увагу, що судом першої інстанції акцентовано увагу, що позивачка, постійне місце проживання якої зареєстроване в м. Мелітополь Запорізької області, яке наразі перебуває під окупацією рф, не є внутрішньо переміщеною особою, з 2022 р. по теперішній час не перетинала кордон України, що свідчить, що позивачка продовжує мешкати в м. Мелітополь Запорізької області і на теперішній час. Позивачка зазначала, що отримувала копію оскаржуваного нею наказу про її звільнення у нового керівництва локомотивного депо, яке протиправно було призначено окупаційною військовою адміністрацією.
Не можуть бути підставою для скасування рішення також доводи апеляційної скарги, що відповідачем не відбирались пояснення з приводу вчинення нею порушень трудової дисципліни, що вказані в наказів від 30.12.2021 року №70/С, оскільки зазначене не підтверджується жодними доказами, що суперечить наступним вимогам процесуального закону.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. 
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що позивачкою не надано суду достовірні, допустимі, належні докази задля підтвердження заявлених нею в позові обставин про порушення відповідачем їх трудових прав, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19) згідно якої «системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав».
Аргументи апеляційної скарги в частині неналежної оцінки доказів у справі зводяться до здійснення переоцінки зібраних у справі доказів, між тим апеляційний суд погоджується з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, оскільки така оцінка за встановлених фактичних обставин справи відповідає наведеним правовим позиціям Верховного Суду. 
Скаржник не навів обґрунтованих доводів того, що суд першої інстанції не здійснив дослідження та оцінку певних доказів у справі, що могло вплинути на правильність вирішення спору по суті.
Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги про порушення відповідачем визначені ч. 2 ст. 148 КЗпП України строки застосування дисциплінарного стягнення на підставі наказу від 06.09.2021 року № 45/ С, адже в даному випадку догану було оголошено за порушення трудової дисципліни, які начебто були вчинені позивачем в січні – лютому 2021 року, тобто після спливу 6- ти місяців з моменту їх вчинення та порушенням строку застосування дисциплінарного стягнення визначеного ч. 2 ст. 148 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять копії зазначених наказів, що унеможливлює встановлення таких обставин, а, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Безпідставними є також посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  слід залишити без задоволення, а Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: