ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4060/25 Справа № 177/1958/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Березюк М.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 177/1958/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Починок Віктор Васильович, на заочне рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року, яке постановлено суддею Березюк М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 січня 2025 року, 

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Садівниче товариство «Мрія», ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , якому за життя, на праві власності, належав будинок АДРЕСА_1 Криворізького району Дніпропетровської області.
Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли доньки померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також дружина померлого ОСОБА_2 .
З 2006 року та до цього часу позивач користується, розпоряджається та фактично володіє вищевказаним нерухомим майном у повному обсязі. З 2007 року вона самостійно обробляє земельну ділянку та утримує будинок, здійснює поточний ремонт, є членом СТ «Мрія», самостійно в повному обсязі сплачує членські внески та послуги за електроенергію.
Відповідач, після оформлення права на спадщину за законом та набуття права власності на 1/3 частку земельної ділянки та будинку, майном не користується, не утримує його, не розпоряджається ним та навіть не проявляє цікавості щодо нього. За інформацію наявною у позивача, ОСОБА_2 у 2019 році поїхала до своїх дітей у російській федерації та в Україну не поверталася, зв`язок з нею позивач втратила, щодо відновлення свого права власності на спірне майно, ОСОБА_4 до позивача не зверталася.
Позивач вказала, що оскільки вона безперервно, відкрито, більше десяти років володіє 1/3 часткою вищевказаних будинку та земельної ділянки, яка юридично належить ОСОБА_2 , то вона – ОСОБА_1 має право на набуття права власності на частку ОСОБА_2 за набувальною давністю.
На підставі наведеного вище, позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку земельної ділянки АДРЕСА_2 на території Лозуватської об`єднаної територіальної громади, на 1/3 частку цеглового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 42 кв.м., з господарчими та побутовими будівлями, що розташований на вищевказаний земельній ділянці, які належать ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач безперервно та добросовісно користується частиною земельної ділянки та вважає, що її позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України. 
Зазначає, що добросовісне володіння майном означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіння річчю є незаконним. Встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні в судах спорів про набувальну давність враховується добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. 
Згідно з матеріалами справи та встановленими судом першої інстанції обставинами, після того, як відповідач ОСОБА_2 у 2006 році успадкувала 1/3 дачної земельної ділянки та садового будинку розташованого на ній, після смерті свого чоловіка та батька позивачки ОСОБА_4 , відповідач лише на протязі одного 2007 року володіла та у повній мірі користувалася своєю частиною спірного. Після 2007 року відповідач на спірній дачі не з`являлась, не обробляла землю, не утримувала будинок. При цьому за показами свідків відповідач після 2007 року неодноразово бувала на сусідній дачі, яка належить її брату, але на спірну земельну ділянку не з`являлась, демонструючи таким чином повну відмову від належної їй на праві власності 1/3 частки спірної земельної ділянки та садового будинку. Ця обставина дала підстави позивачу вважати, що законний власник майна є, але він втратив інтерес до цього майна, а тому вона добросовісно заволодіа ідеальними частками нерухомого майна, належного відповідачу.
Апелянт наполягає на тому, що позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном з 2007 року по 2024 рік була впевнена, що на спірне майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача  ОСОБА_1  – ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 26 грудня 2006 року державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори, на підставі ст. 1261 ЦК України, спадкоємцям ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме донькам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та дружині ОСОБА_2 (а.с. 104, 112-113), кожній окремо, видано свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку спадкового майна, що за життя належало ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 0,06 га для ведення садівництва, що розташована на території СТ «Мрія» («Мечта» п/п «Кривбаспромводопостачання»), яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП КВ 001725, виданого Вільненською сільською радою народних депутатів 18 січня 1996 року (а.с. 107), а також на цегловий садовий будинок А-1 загальною площею 42,0 кв.м. з господарчими та побутовими будівлями: 1/2 частка сарая Б, огорожа 1-2, замощення І, що знаходиться у АДРЕСА_3 , що належав померлому на підставі Свідоцтва про право власності від 02 квітня 1993 року виданого виконавчим комітетом Вільненської сільської ради на підставі рішення № 248 від 29 серпня 1988 року та зареєстрованого в КП «Криворізьке БТІ» в книзі № 3Д-204 запис 804 (а.с. 105-106). 
Той факт, що будинок АДРЕСА_3 за життя належав спадкодавцю ОСОБА_4 , підтверджується копією довідки КП «Криворізьке районне БТІ`ДОР за № 210252 від 16 травня 2024 року (а.с. 11), свідоцтвом про право власності на садовий будинок та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 105-106).
Відповідно до довідки СТ «Мрія» від 07 червня 2024 року, ОСОБА_1 є членом СТ «Мрія» з 2006 року, має у власності 1/3 частину успадкованої земельної ділянки № НОМЕР_1 , на якій розташований садовий будинок АДРЕСА_2 . При цьому, з початку заснування СТ «Мрія» до 1998 року вищевказана земельна ділянка та будинок на ній мали номер 256, що в подальшому був змінений на номер 299, внаслідок збільшення кількості садових ділянок у товаристві (а.с. 12).
Позивачем виготовлено технічний паспорт на вищевказаний будинок АДРЕСА_2 (а.с. 13-18), проведено оцінку майна (а.с. 36).
Як слідує з квитанцій про сплату членських внесків, квитанцій про оплату послуг з постачання електроенергії та водопостачання, після смерті ОСОБА_4 , оплату членських внесків та інших витрат по СТ, оплату за електроенергії до будинку № НОМЕР_1 в СТ «Мрія», оплату за водопостачання до будинку № НОМЕР_1 в СТ «Мрія» (а.с. 30-33) здійснює ОСОБА_1 , яка є членом садового товариства «Мрія» з 2007 року, що підтверджується членською книжкою на її ім`я щодо ділянки АДРЕСА_2 , яка містить інформацію про сплату членських внесків з 2017 року. 
Згідно акта про фактичне користування особи земельною ділянкою та садовим будинком від 12 червня 2024 року, складеного за участі сусідніх землекористувачів СТ «Мрія», земельною ділянкою АДРЕСА_2 та садовим будинком розташованим на ній, у період з 2006 по даний час, володіє та користується ОСОБА_1 , а інших осіб, які б доглядали та утримували будинок і земельну ділянку № НОМЕР_1 після смерті ОСОБА_4 з 2006 року не бачили (а.с. 35).
Відомості зазначені у вказаному акті підтвердила в ході судового розгляду свідок ОСОБА_6 , яка пояснювала, що після смерті ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_2 лише один раз сплачувала членські внески (свідок була уповноважена збирати членські внески), інколи з`являлася на дачі, збирала малину, але останні роки свідок ОСОБА_2 на дачній ділянці не бачила, членські внески ОСОБА_2 не сплачує, членські внески та інші витрати сплачує ОСОБА_1 , яка єдина зі співвласників фактично користується вказаною дачною ділянкою. Свідок підтвердила факт зміни нумерації дачної ділянки з № 256 на № 299, що зумовлено тим, що з плином часу кількість дачних ділянок зростала і щоб зберігати послідовність нумерації, було здійснено перенумерацію ряду дачних ділянок. Вказувала, що в СТ «Мрія» з 1989 року, та їй достеменно відомо, що єдиною дачною ділянкою, що належала ОСОБА_4 , є саме ділянка, що нині нумерується як № НОМЕР_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 1/3 частку земельної ділянки № НОМЕР_1 розташованої в СТ «Мрія» в межах с. Вільне на території Лозуватської об`єднаної територіальної громади, на 1/3 частку цеглового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 42 кв.м., з господарчими та побутовими будівлями, що розташований на вищевказаний земельній ділянці, які належать ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.
За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.
У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338,  341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються.
Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є співвласником вищевказаної земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_2 , набувши в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку відповідно садового будинку та земельної ділянки для садівництва площею 0,06 га, що розташовані за адресою: ділянка № НОМЕР_1 (до зміни нумерації № НОМЕР_2 ) СТ «Мрія» с. Вільне Криворізького району Дніпропетровської області.
Іншими співвласниками вказаного майна, в рівних частках – 1/3 частки, є позивач ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_3 .
Отже ОСОБА_2 набула право власності на вказане нерухоме майно на підставах та в порядку визначеному законом (в порядку спадкування), має гарантоване державою право на володіння, користування та розпорядження належною їй часткою вказаного нерухомого майна, нарівні з іншими співвласниками.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не наведено жодної визначеної законом підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй частку у спільному майні, перед судом не заявлено відповідні вимоги. При цьому виїзд ОСОБА_2 , яка є громадянкою України за межі України, не є підставою для припинення її права власності на спірне майно.
При цьому слід зауважити, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на 1/3 частку відповідно садового будинку та земельної ділянки для садівництва площею 0,06 га, що розташовані за адресою: ділянка № НОМЕР_1 (до зміни нумерації № НОМЕР_2 ) СТ «Мрія» с. Вільне Криворізького району Дніпропетровської області, а позивач знала, що вказана частка майна належить ОСОБА_2 , тобто знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем з підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.
Отже, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто, фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.
Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції вірно встановлено, що у даному випадку позивач не набула права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, натомість набула право користування зазначеним майном і це право ніким не оспорювалось, тому приймаючи до уваги те, що сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України.
Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що позивач самостійно несе витрати на електропостачання та водопостачання до садового будинку, оплату членських внесків, як підстави для припинення права власності відповідача на спірне майно, з передачею такого права їй - позивачу, колегія суддів не приймає до уваги та вважає, що такі доводи не є підставною для задоволення позовних вимог, оскільки такі вимоги є фактично посяганням на гарантоване Конституцією України та пунктом 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (набрав чинності для України 17 липня 1997 року), право на мирне володіння своїм майном. При цьому, якщо позивач несе тягар утримання спільного майна самостійно, вона не позбавлена права стягнути зі співвласників частину тих витрат, що відповідають їх частці у спільному майні, але такі вимоги перед судом не заявлено, а суд розглядає справи лише в межах позовних вимог.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що позивачем було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач отримала право на користування спірним нерухомим майном і знала, що має право користуватися майном, а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Починок Віктор Васильович, - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року. 

Головуючий:

Судді: