УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2025 року
м. Київ
справа  № 753/8992/24
провадження № 51-1168 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від  13 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024100020001931, за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що 11 квітня 2024 року ОСОБА_4 , використовуючи мобільний додаток «Telegram», приблизно о 20:05, домовився з невстановленою досудовим розслідуванням особою про придбання психотропної речовини - MDMB-4en-PINACA. ОСОБА_4 перерахував грошові кошти в сумі 300 USDT на попередньо повідомлений йому електронний гаманець, після чого отримав номер товарно - транспортної накладної, за яким мав одержати психотропну речовину у відділенні ТОВ «Нова Пошта».
18 квітня 2024 року, приблизно о 12:00, ОСОБА_4 прибув до відділення № 238 ТОВ «Нова Пошта», за адресою: м. Київ, вул. Харченка, 29, де отримав відправлення, всередині якого знаходилася психотропна речовина - MDMB-4en-PINACA, тим самим придбав та розпочав зберігати психотропну речовину для власного вживання, без мети збуту. Після виходу з поштового відділення, ОСОБА_4 був зупинений працівниками поліції та викинув коробку, в якій знаходилася психотропна речовина, на землю.
Того ж дня, в період часу з 12:34 по 13:18, у ході проведення огляду місця події за адресою: м. Київ, вул. Харченка, 29, працівниками поліції було виявлено картонну коробку з радіоприймачем, всередині якого знаходився полімерний пакет з пазовим замком з порошкоподібною речовиною бежевого кольору, що містив психотропну речовину - MDMB-4en-PINACA, масою 4,529 г, що є особливо великим розміром, яку  ОСОБА_4 умисно незаконно протиправно придбав та зберігав для власного вживання, без мети збуту.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Вважає, що апеляційним судом всупереч вимог статей 370, 419 КПК України не наведено переконливих мотивів ухваленого рішення, не надано належної оцінки доводам прокурора про відсутність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, зокрема, вчинення ним умисного злочину, предметом якого є особливо небезпечна психотропна речовина, обставинам вчинення кримінального правопорушення та особі винного.
Крім того, прокурор зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_4 , а саме положень ст. 75 КК України. 
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ч.  3  ст. 349 КПК України, а також те, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 309 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Оскаржене судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою прокурора в порядку ст. 405 КПК України, погодився з ухваленим судом першої інстанції рішенням та вмотивовано залишив його без зміни.
Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_4 , у тому числі і ст. 75 КК України, є необґрунтованими. З такою позицією колегії суддів апеляційного суду погоджується і Верховний Суд.
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх  небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на  відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.
У даному кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права. На цьому ж наголосив апеляційний суд у своїй ухвалі.
Обираючи ОСОБА_4 міру покарання, місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини та ставлення засудженого до скоєного, зокрема, визнання ним вини у повному обсязі, дані про особу винного, який на спеціальних обліках не перебуває, характеризується виключно позитивно, має подяку від ГО «Відновимо Україну разом», одружений, працює, на момент розгляду здійснював догляд за батьком, а інформація про його протиправну поведінку була відсутня.
Суд визнав обставинами, що пом'якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було.
Зваживши на наведене, суд призначив покарання у межах санкції ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з урахуванням положень Загальної частини цього Кодексу та, дійшовши висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, вмотивовано звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням у порядку ст. 75 КК України. З таким покаранням погодився й апеляційний суд.
Викладені у касаційній скарзі застереження прокурора щодо неможливості врахування одних й тих самих обставин при вирішенні питання про вид і розмір покарання та застосування ст. 75 КК України не заслуговують на увагу. 
Аналіз положень статей 50, 65, 75 КК України свідчить про те, що покарання особі визначається індивідуально з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, які оцінюються судом у комплексі. При цьому перешкод для врахування одних і тих самих обставин при визначенні виду і розміру покарання та порядку його відбування, у тому числі і з огляду на законодавчі приписи, немає, що залишилось поза увагою прокурора.
Що стосується доводів касаційної скарги щодо безпідставного визнання активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставиною, яка пом`якшує покарання, то вони також є необґрунтованими.
Встановлення наявності чи відсутності нових обставин, які впливають на призначення покарання засудженому, належить до тих питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку з огляду на положення ст. 368 КПК України, та не є компетенцією суду касаційної інстанції з огляду на ст. 433 КПК України. 
Посилання прокурора на вчинення ОСОБА_4 тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, у тому числі шляхом здійснення активних дій з придбання психотропної речовини у особливо великому розмірі, як на обставину, яка перешкоджає звільненню винної особи від відбування покарання з випробуванням, з огляду на суспільну небезпечність та характер скоєного, є безпідставними, оскільки вказане вже було покладено в основу пред`явленого обвинувачення, та вплинуло на кваліфікацію вчиненого діяння за ч. 3 ст. 309 КК України, а тому не може бути повторно враховано при призначенні покарання винному. 
Не заслуговує на увагу і позиція прокурора, викладена в його касаційній скарзі, що розмір вилученого може свідчити про умисел на вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 131-1 Конституції України підтримання публічного обвинувачення в суді є виключним повноваженням прокуратури. 
Статтею 36 КПК України передбачено, що саме прокурор уповноважений затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, а також вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта, самостійно його складати, звертатись до суду з обвинувальним актом.  
З огляду на наведені положення процесуального закону, а також обсяг пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, вказівка прокурора про вчинення ним іншого більш тяжкого злочину, є нелогічною, а тому і не є тією обставиною, яка могла б вплинути на призначення йому покарання за ч. 3 ст. 309 КК України.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України та вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Заслуговує на увагу й повне визнання вини засудженим у ході як досудового розслідування, так і судового розгляду, його послідовна належна процесуальна поведінка, щире розкаяння у вчиненому, те, що на даний момент жодних відомостей про протиправну поведінку засудженого під час іспитового строку, притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності немає. Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_4 шкодує про вчинений злочин та став на шлях виправлення.
Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на дотримання засудженим умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, що свідчить про те, що обране покарання є ефективним заходом для досягнення мети - виправлення засудженого. Аналогічних висновків дійшла і колегія суддів апеляційного суду, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку.
Позиція ж сторони обвинувачення у цьому кримінальному провадженні навпаки є непослідовною. Так, у суді першої інстанції прокурор зазначав, що засуджений зможе довести своє виправлення без реального позбавлення волі, що і було, серед іншого, враховано при призначенні покарання ОСОБА_4 , натомість у подальшому сторона обвинувачення просить про скасування судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій саме з підстав необґрунтованого застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне неприйнятні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального або неправильного застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.   
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.                                                                                                                                                                                                                                          
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:
Відмовити прокурору, яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3