ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 травня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/29026/24	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року (суддя С. В. Прудник) у справі № 160/29026/24 за позовом ОСОБА_1  до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 по винесенню наказу за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення;
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час проходження служби стан здоров`я позивача погіршувався. У військовій частині рапорт позивача на обстеження, лікування та на проходження ВЛК не приймали, в зв`язку з чим рапорт від 14.06.2024 року відправлено із за меж військової частини засобами поштового зв`язку 20.06.2024 року. Вказаний рапорт військова частина отримала 27.06.2024 року. До теперішнього час рапорт позивача не розглянутий, відповідь на нього не надана. З відзиву військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву, яка зареєстрована в ЄСІТС 29.09.2024 року, з якою ознайомився адвокат Михайленко Д.П. 30.09.2024 року, встановлено, що позивач згідно наказу № 164 від 08.06.2024 року вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та йому призупинено виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення. Позивач вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 за № 164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Судом першої інстанції зазначено, що позивачем не заперечується, що він з 06.06.2024 року по теперішній час в умовах воєнного стану, перебуває поза межами військової частини НОМЕР_1 (місцем проходження військової служби) тривалістю понад 10 (десять) діб.
Позивачем не доведено фактів відмови позивачу з боку відповідача у реалізації прав, які він вважає порушеними (в тому числі щодо ознайомлення з наказом).
Факт відсутності позивача на службі з 06.06.2024 року встановлено за результатами службового розслідування та не заперечується позивачем у поданому позові.
Відтак, у відповідача були наявні підстави для призупинення виплати грошового забезпечення та інших видів забезпечення за місяці відсутності на службі.
Таким чином, відсутність порушення прав позивача стала підставою для відмови у задоволенні позову.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що він дійсно покинув службу, але це було обумовлено станом здоров`я та необхідністю лікування, про що відомо керівництву військової частини. Вважає, що його командир знав причину від`їзду позивача з військової частини, яка обумовлена відсутністю медичної допомоги. Звертає увагу, що пояснення у нього відповідачем не відбиралися, відповідач йому не телефонував. Вказує, що не існує такого дисциплінарного стягнення, як зняття з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини. Вважає, що спірний наказ винесено безпідставно, без проведення службового розслідування, що свідчить про порушення вимог Дисциплінарного статуту ЗСУ.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.06.2024 року №164 вказано вважати таким, що вибули із складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою виконання бойових (спеціальних) завдань, які самовільно залишили військову частину НОМЕР_1 06.06.2024 року, призупинити виплату грошового і здійснення речового, інших видів забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 з 06.06.2024 року, а продовольчого забезпечення з 07.06.2024 року: молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (далі Положення №1153/2008), для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється.
Відповідно до пункту 144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260.
Згідно розділу І цього порядку військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
За приписами розділу XXXIV Порядку №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували).
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що 06.06.2024 року від командира танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 надійшла доповідь про факт самовільного залишення розташування підрозділу (без зброї) військовослужбовцем військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 .. Попередньо встановлено: 06.06.2024 року близько 20.00 год командиром взводу технічного забезпечення  танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 головним сержантом ОСОБА_2 було виявлено відсутність у районі зосередження особового складу взводу технічного забезпечення ( АДРЕСА_1 ) молодшого сержанта ОСОБА_1 – командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Заходи по організації пошуку військовослужбовця – результатів не дали. Місце знаходження не відоме, на телефонні дзвінки не відповідає.
У подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.06.2024 року №164 визначено вважати таким, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 06.06.2024 року, молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Також, цим наказом визначено призупинити позивачу виплату грошового і здійснення речового, інших видів забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .
В свою чергу, позивач підтверджує, що він самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 з 06.06.2024 року.
Апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не підтверджують існування у позивача з 06.06.2024 року незадовільного стану здоров`я, який би міг бути поважною причиною відсутності позивача у місці військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Відтак, апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника стосовно незадовільного стану здоров`я.
Позивач не заперечує, що у період з 06.06.2024 року він діяв без будь-якого рішення командування військової частини.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний наказ від 08.06.2024 року №164, в частині, яка стосується позивача, є правомірним, адже він виданий по факту відсутності позивача на службі, а цей факт позивачем не спростовується та не заперечується.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що спірний наказ від 08.06.2024 року №164, в частині, яка стосується позивача, є правомірним, оскільки його виданню наказу передувало встановлення факту відсутності позивача на місці служби.
Відхиляючи доводи скаржника стосовно проведення службового розслідування, колегія суддів зауважує, що підставою винесення спірного наказу №164 слугував не акт службового розслідування, а відповідна довідка-доповідь від 08.06.2024 №789/5/3592дск.
Також, колегія суддів зазначає, що оскільки спірним наказом позивача визначено вважати таким, що самовільно залишив військову частину, в силу приписів Положення №1153/2008 та Порядку №260, спірним наказом позивачу правомірно призупинено грошове та інші види забезпечення.
Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не доведено фактів відмови позивачу з боку відповідача у реалізації прав, які він вважає порушеними (в тому числі щодо ознайомлення з наказом).
З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що спірний наказ від 08.06.2024 року №164, в частині, яка стосується позивача, є правомірним, підстави для його скасування відсутні.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі №160/29026/24 - без змін.
Постанова  суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 28.05.2025
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк