30.04.25
22-ц/812/825/25
Єдиний унікальний номер судової справи: 473/7024/24
Номер провадження 22-ц/812/825/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
30 квітня 2025 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С.,
за участю: представника відповідача - адвоката Влащука В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Вуїва О.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі - ТОВ «Кей-Колект») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Позов обґрунтовано тим, що 25 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11286931000, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 404 000 грн з терміном користування до 22 січня 2015 року, а остання зобов`язалася щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13,90 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (з правом перегляду процентної ставки).
Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання позичальницею зобов`язань є її обов`язок сплачувати банку неустойку, а також право кредитодавця вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 25 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальницею взятих на себе зобов`язань та зобов`язався нести з ОСОБА_1 солідарну відповідальність перед банком за порушення позичальницею умов кредитного договору.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальницею умов договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 475 133,87 грн, а також судові витрати.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року у справі №2-1806/10 здійснено заміну сторони виконавчого провадження з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року у справі №1407/2-1806/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме замінено первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк», його правонаступником - ТОВ «Кей-Колект».
Оскільки зобов`язання за кредитним договором № 11286931000 від 25 січня 2008 року, незважаючи на наявність судового рішення, залишається невиконаним та є грошовими, а тому ТОВ «Кей-Колект» (як правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просило суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 69 864,20 грн та 230 403,61 грн інфляційних втрат за цей же період, а також понесені ним судові витрати.
22 січня 2025 року від представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Влащука В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що оскільки стягувачі протягом встановленого законом строку не звернули судове рішення, яким з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором, до примусового виконання, а тому таке зобов`язання щодо сплати заборгованості, підтверджене судовим рішенням, є задавненим, набуло характеру натурального, та до нього не застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також просив застосувати до вимог позовну давність. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки на час вирішення спору вимога ТОВ «Кей-Колект» про стягнення з відповідачів коштів за кредитним договором не може бути захищена в примусовому порядку (шляхом примусового виконання) без поновлення строків на пред`явлення виконавчого документа (виконавчого листа) до виконання, а тому на вказану вимогу (яка є задавненою) в натуральному зобов`язанні кредитор не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральними, а тому положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню є помилковими. У даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом, а саме рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року, а отже зобов`язання не можна вважати натуральними. Вказує на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, про що зазначено в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18 та від 16 жовтня 2024 року по справі №911/952/22, провадження №12-79гс23. Також зазначає про сформовані висновки Верховного Суду про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Влащук В.М. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У судове засідання представник позивача та відповідачі не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки - адвоката Влащука В.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 25 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11286931000, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 404 000 грн з терміном користування до 22 січня 2015 року, а остання зобов`язалася щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13,90 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (з правом перегляду процентної ставки).
Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання позичальницею зобов`язань є її обов`язок сплачувати банку неустойку, а також право кредитодавця вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 25 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальницею взятих на себе зобов`язань та зобов`язався нести з ОСОБА_1 солідарну відповідальність перед банком за порушення позичальницею умов кредитного договору.
У зв`язку з невиконанням позичальницею умов договору в частині вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2010 року (справа №2-1806/10р за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором) з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 475 133,87 грн, а також судові витрати.
На підставі вказаного рішення Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області було видані виконавчі листи та 31 березня 2011 року державним виконавцем Відділу ДВС Вознесенського управління юстиції Пухтієм С.М. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 липня 2011 року заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 грудня 2010 року скасоване, призначено справу до судового розгляду.
11 серпня 2011 року державним виконавцем Відділу ДВС Вознесенського управління юстиції Пухтієм С.М. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року (справа №1407/2-1806/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором) з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 475 133,87 грн, а також судові витрати. Цим же рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_3 магазин за адресою: АДРЕСА_1 , а також з останньої стягнуто судові витрати.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року у справі №2-1806/10 здійснено заміну сторони виконавчого провадження з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року у справі №1407/2-1806/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме замінено первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк», його правонаступником - ТОВ «Кей-Колект».
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року не виконане, що встановлено судом та не заперечується відповідачами та підтверджується відкритими даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного реєстру боржників.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивач, маючи статус кредитора, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Тому суд вважає, що зобов`язання відповідача є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.
Заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України була нарахована позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, суд вважає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.
Тому у кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.
При цьому судом першої інстанції враховано позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену в постанові від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження № 14?591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року (справа №1407/2-1806/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором) з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 475 133,87 грн, а також судові витрати.
Отже, вказаним судовим рішенням у справі №1407/2-1806/11 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед Банком у розмірі 475 133,87 грнта його порушення.
На теперішній час вказане рішення суду не виконане, тобто зобов`язання відповідачів не припинилося, тому передбачені ст.625 ЦК України три проценти річних та інфляційні втрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Суд першої інстанції вказаних висновків не врахував та дійшов помилкового висновку про неможливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
Пред`являючи позов ТОВ «»Кей-Колект» для здійснення обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України взято базову суму, яка визначена судовим рішенням 475 133,87 грн.
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та нарахованих інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, а також відсутність будь-яких заперечень щодо невірного розрахунку з боку відповідачів, колегія вважає за можливе стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача 3% річних у розмірі 69 864,20 грн та 230 403,61 грн інфляційних втрат. 
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Щодо висновку суду про існування правовідносин з приводу натурального зобов`язання, то колегія суддів вказує наступне.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.
У даній справі, основна вимога кредитора вже захищена судом рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2011 року, яким з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 475 133,87 грн, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.
Таким чином висновки суду першої інстанції в частині застосування постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року зводяться до помилкового її тлумачення.
Вказана позиція апеляційного суду не суперечить зазначеній постанові та узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №753/1527/22.
Та обставина, що ТОВ «Кей-Колект» пропущено строк для пред`явлення судового рішення до виконання не приймається судом до уваги, оскільки вказана обставина не має правового значення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року справа № 752/9858/21 (провадження №61-6097св23) зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. 
Посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20 є не релевантною до даної справи, оскільки у справі яку розглядав Верховних Суд не було рішення суду про стягнення заборгованості.
Отже, висновок суду з вказаного приводу є помилковим, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили, однак не виконане боржником, що вказує на можливість з боку стягувача нараховувати 3% річних у цьому випадку та інфляційні втрати, оскільки є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора за користування боржником утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Що стосується доводів представника відповідача про пропуск з боку позивача строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки.
Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Разом з тим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).
Однак суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).
Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).
Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.
Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі №487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).
У даній справі рішення суду, яким стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Однак ТОВ «Кей-Колект», звертаючись з позовом до суду про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, врахував строки позовної давності і просив стягнути вказані суми з 02 квітня 2017 року.
Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.
Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону №540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.
Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому позивач, звернувшись до суду в грудні 2024 року, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року дотримався строків позовної давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що позивач не пропустив строки звернення з вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23 (провадження № 61-7249св24).
За таких обставин, рішення суду на підставі п.п.1.4, ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача 3 % річних у розмірі 69 864,20 грн за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року та 230 403,61 грн інфляційних втрат, а всього 300 267, 81 грн.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Положеннями частини 1 та 2статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. 
Згідно пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи позов, який містить вимогу майнового характеру, підлягає задоволенню то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 9 008 грн судового збору по 4 504 грн з кожного ( 3 603,20 грн (4 504 грн х 0,8) - за подання позову + 5 404,80 грн (4 504 грн х 150% х 0,8) - за подання апеляційної скарги ) : 2). 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» -задовольнити. 
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (ЄДРПОУ 37825968) три проценти річних у розмірі 69 864,20 грн за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року та 230 403,61 грн інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року, а всього 300 267, 81 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 9 008 грн судового збору по 4 504 грн з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.