КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
05 червня 2025 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 369/2259/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9917/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді  Фінагеєвої І.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бюро економічної безпеки України, про встановлення факту, що має юридичне значення, -
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2025 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Білокур В.В. звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити юридичний факт проходження державної служби ОСОБА_1 з 09.01.2001 року по 12.11.2004 року в Євпаторійській об`єднаній державній податковій інспекції, з 06.12.2004 року по 29.02.2012 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі м. Києва, з 01.03.2012 року по 13.06.2013 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС, з 14.06.2013 року по 26.03.2015 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, з 27.03.2015 року по 23.11.2015 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, з 24.11.2015 року по 14.08.2019 року в Головному управлінні ДФС у м. Києві, з 15.08.2019 року по 03.11.2022 року в Головному управлінні ДПС у м. Києві, з 04.11.2022 року по 09.01.2025 року в Бюро економічної безпеки України, що становить 23 роки 11 місяців 6 днів вислуги років відповідно до Постанови КМУ № 393 від 17.07.1992 року (а.с. 1-3).
На обґрунтування заяви зазначав, що ОСОБА_1 є державним службовцем, який пропрацював в органах державної податкової служби в період з 09.01.2001 року по 03.11.2022 року. При цьому, починаючи з 04.11.2022 року заявник почав працювати в Бюро економічної безпеки України та продовжує і досі проходити державну службу у вказаному органі. 
У свою чергу, Постанова КМУ 393 від 17.07.1992 року дає змогу заявнику, як держслужбовцю зарахувати період проходження служби в органах державної податкової служби до вислуги років в БЕБ, що є підставою для зміни розміру його грошового забезпечення, отримання допомог, передбачених чинним законодавством та впливає на зміну розмір його пенсійного забезпечення.
Натомість, згідно листа БЕБ № 11./11.1/243-25 від 09.01.2025 року заявника було повідомлено про зарахування йому лише періоду служби в БЕБ з 04.11.2022 року по 01.12.2022 року, а тому вислуга років складає 00 років 00 місяців 27 днів.
В той же час, на думку представника заявника, наявні всі правові підстави для зарахування заявнику всього періоду служби в органах державної податкової служби до вислуги років відповідно до Постанови КМУ 393 від 17.07.1992 року.
Таким чином, заявник звернувся з цією заявою для встановлення факту, що має юридичне значення та вважав, що дана заява повинна розглядатися в окремому провадженні (а.с. 1-3).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бюро економічної безпеки України, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено (а.с. 57-61).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 01 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Білокур В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив  оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 64-67).
На обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права. 
Порушення норм процесуального права виходить з того, що суд при винесенні ухвали керувався п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, а саме відмовлено у відкритті провадження з підстав того, що заявлені вимоги не підлягають судовому розгляду, оскільки порушене заявником питання має вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури, яка регламентована Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та у випадку відмови суб`єкта владних повноважень зарахувати до вислуги років періодів перебування заявника на посадах державної служби, останній має право оскаржити відповідне рішення в порядку адміністративного судочинства, а тому вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі.
Тобто, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі застосувавши п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки начебто заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Водночас, частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Вважав, що судом першої інстанції було порушені норми процесуального права п. 1ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 315 ЦПК України.
ОСОБА_1 є державним службовцем, який пропрацював в органах державної податкової служби в період з 09.01.2001 по 03.11.2022 р. При цьому, починаючи з 04.11.2022 р. заявник почав працювати в Бюро економічної безпеки України та продовжує і досі проходити державну службу у вказаному органі.
У свою чергу, Постанова КМУ 393 від 17.07.1992р. дає змогу заявнику, як держслужбовцю зарахувати період проходження служби в органах державної податкової служби до вислуги років в БЕБ, що є підставою для зміни розміру його грошового забезпечення, отримання допомог, передбачених чинним законодавством та впливає на зміну розмір його пенсійного забезпечення.
Натомість, згідно листа БЕБ № 11./11.1/243-25 від 09.01.2025 р. заявника було повідомлено, про зарахування йому лише періоду служби в БЕБ з 04.11.2022р. по 01.12.2022р., а тому вислуга років складає 00 років 00 місяців 27 днів.
В той же час, наявні всі правові підстави для зарахування заявнику всього періоду служби в органах державної податкової служби до вислуги років відповідно до Постанови КМУ 393 від 17.07.1992.
Таким чином, заявник звертався до суду першої інстанції із заявою для встановлення факту, що має юридичне значення та дана заява повинна була розглядатися в окремому провадженні.
Натомість, судом не правильно визначено, що заявник звернувся до суду із заявою лише щодо встановлення факту наявності вислуги років для цілей призначення пенсії на умовах визначених законом.
Проте, фактично встановлення факту, що має юридичне значення, а саме зарахування заявнику всього періоду служби в органах державної податкової служби до вислуги років БЕБ України є підставою для зміни розміру його грошового забезпечення, отримання допомог, передбачених чинним законодавством під час перебування на державній службі БЕБ України.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції сам собі суперечить, оскільки в оскаржуваній ухвалі вказує на те, що зі змісту заяви вбачається, що заявник на теперішній час перебуває на службі в Бюро економічної безпеки України, натомість, вказує заявнику на необхідність отримати рішення про відмову в призначенні пенсії або її перерахунку, зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії, яке в подальшому може бути оскаржено в адміністративному порядку.
Таким чином, судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, а саме того, що заявник не збирається на пенсію, а тому жодного рішення про відмову в призначенні пенсії або її перерахунку заявнику отримувати не потрібно.
Відтак, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права п. 1 ч. 1 ст. 186. ч. 2 ст. 315 ЦПК України та не доведено того, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме зарахування заявнику всього періоду служби в органах державної податкової служби до вислуги років БЕБ України не може розглядатися в порядку цивільного судочинства або того, що вказаний юридичний факт не підлягає встановленню судом в порядку окремого провадження (а.с. 64-67).
05 травня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Бюро економічної безпеки України - Журавльова Д.Д., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 91-92).
 
В судовому засіданні представник Бюро економічної безпеки України - Журавльов Д.Д. заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Білокур В.В. про розгляд справи апеляційним судом 05 червня 2025 року були сповіщені 30 квітня 2025 року, кожен окремо, повідомленнями до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Білокур В.В. подав письмову заяви в якій підтримав скаргу і просив її задовольнити, розглянути справу за відсутності апелянта та його представника (а.с. 84-90).   
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
            Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, визначений ч. 1 ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт проходження державної служби ОСОБА_1 з 09.01.2001 року по 12.11.2004 року в Євпаторійській об`єднаній державній податковій інспекції, з 06.12.2004 року по 29.02.2012 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі м. Києва, з 01.03.2012 року по 13.06.2013 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС, з 14.06.2013 року по 26.03.2015 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, з 27.03.2015 року по 23.11.2015 року в Державній податковій інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, з 24.11.2015 року по 14.08.2019 року в Головному управлінні ДФС у м. Києві, з 15.08.2019 року по 03.11.2022 року в Головному управлінні ДПС у м. Києві, з 04.11.2022 року по 09.01.2025 року в Бюро економічної безпеки України, що становить 23 роки 11 місяців 6 днів вислуги років відповідно до Постанови КМУ № 393 від 17.07.1992 року.
В заяві ОСОБА_1 зазначав, що встановлення факту проходження ним державної служби необхідно йому для зарахування періоду проходження служби до вислуги років в Бюро економічної безпеки України, що є підставою для зміни розміру його грошового забезпечення, отримання допомоги, передбачених чинним законодавством та впливає на зміну розміру його пенсійного забезпечення. 
Зі змісту заяви вбачається, що заявник на теперішній час перебуває на службі в Бюро економічної безпеки України.
При цьому, з матеріалів справи видно, що листом керівника Департаменту персоналу Бюро економічної безпеки України, ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно з матеріалами особової справи, Комісією відповідно до постанови станом на 01.12.2022 зараховано період служби в Бюро економічної безпеки України з 04.11.2022 по 01.12.2022, вислуга років у календарному обчисленні складає 00 років 00 місяців 27 днів (а.с. 18).
Тобто, фактично не погоджуючись з обчисленим БЕБ України періодом служби ОСОБА_1 до вислуги років в 00 років 00 місяців 27 днів, заявник звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт зарахування всього періоду служби в органах державної податкової служби до вислуги років у БЕБ України.
Відповідно до частини 2 ст. 19 закону України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28 січня 2021 року № 1150-IX, служба в Бюро економічної безпеки України є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Бюро економічної безпеки України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Згідно до положень частин 4 і 5 ст. 19 вищевказаного Законувід 28 січня 2021 року № 1150-IX, трудові відносини працівників Бюро економічної безпеки України регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. На державних службовців Бюро економічної безпеки України поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Бюро економічної безпеки України відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Призначення на посаду державної служби в Бюро економічної безпеки України може здійснюватися на підставі контракту про проходження служби, який укладається на підставах і в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Порядок проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
На осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Щодо зарахування стажу до вислуги років, то особливості обчислення стажу служби особами, які мають спеціальні звання БЕБ, визначено Інструкцією з обчислення стажу служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ, затвердженою наказом БЕБ від 19 квітня 2022 року № 70, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 квітня 2022 року за № 444/3778 (далі Інструкція).
Відповідно до п. 1 Інструкції з обчислення стажу служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, ця Інструкція визначає особливості обчислення стажу служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ.
Відповідно до п. 2 вказаної Інструкції, визначення періодів служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ здійснюється комісією з обчислення стажу служби для виплати надбавки за вислугу років (далі - комісія).
Згідно з п. 5 Інструкції, періоди служби для виплати надбавки за вислугу років обчислюються відповідно до законодавства: особам, які мають спеціальні звання БЕБ, та проходять службу у центральному апараті, заступникам керівників територіальних управлінь БЕБ,- центральною комісією.
Згідно з п. 6 Інструкції для обчислення періодів служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ, зараховуються періоди служби, визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб».
Відповідно до п. 8 Інструкції, рішення центральної комісії оформлюється висновком за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції та оголошується наказом БЕБ.
Згідно з п. 9 у разі незгоди із рішенням комісії територіального управління про встановлені періоди служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ, зазначені особи мають право звернутися для перегляду такого рішення до центральної комісії або у встановленому законодавством порядку до суду.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Враховуючи вищевикладене, встановлення заявленого заявником факту не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки вищенаведеними нормами законодавства визначено інший порядок його встановлення, зокрема, звернутися для перегляду такого рішення комісії територіального управління про встановлені періодів служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ до центральної комісії або у випадку незгоди з рішенням відповідної комісії, у встановленому законодавством порядку до адміністративного суду.
Висновок суду, що заявлені вимоги не підлягають судовому розгляду з посиланням на Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд апеляційної інстанції визнав помилковим, оскільки взаяві ОСОБА_1 зазначав, що встановлення факту проходження ним державної служби необхідно йому для зарахування періоду проходження служби до вислуги років в Бюро економічної безпеки України, що є підставою для зміни розміру його грошового забезпечення. 
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала підлягає зміні із викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
            З огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив посилання апелянта та його представника на наведені до апеляційного суду нові обставини і докази, які не були подані до районного суду. 
            Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, а тому відхиляються як необґрунтовані.
            
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 05 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова