ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 травня 2025 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 725/2075/25
провадження № 22-ц/822/414/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Половінкіної Н. Ю., Лисака І. Н.
секретар Скулеба А. І.
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці (після перейменування – Чернівецький районний суд міста Чернівці) від 28 березня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О. І.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У березні 2025 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради.
Просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі її матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу триденний строк з дня отримання даної ухвали, для виправлення зазначених недоліків позовної заяви.
Ухвала суду мотивована тим, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту перебування саме на його утриманні малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Доказів, що відповідачка не здійснює таке утримання, як матір, до позовної заяви не надано.
Також позивачем на наведено підстав та не обґрунтовано необхідності у встановленні даного факту у судовому порядку, чи доказів, що такий факт кимось не визнається чи заперечується. Також, зазначивши відповідачем матір дитини, позивачем не обґрунтовано позовні вимоги саме до неї.
Крім того, позивач просить встановити факт утримання ним самостійно малолітньої доньки без участі матері.
Окрім посилання позивача на звернення до органу опіки з питанням про позбавлення материнських прав відповідачки, доказів її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, не надано.
Рішення органу опіки та піклування за результатами звернення позивача до матеріалів позову не додано.
Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Ухвала суду обґрунтована тим, що позивачем надано додаткові документи, проте недоліки, вказані в ухвалі суду про залишення без руху не виконані, а тому, позовна заява не може бути прийнята до провадження суду і підлягає поверненню разом із всіма доданими до неї матеріалами.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 березня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права.
Вказує на те, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачена така підстава для залишення позовної заяви без руху та повернення її позивачу, як її необґрунтованість позовних вимог та ненадання доказів на підтвердження обставин наведених у позовній заяві.
Додатково звертає увагу на те, що на виконання ухвали суду від 17 березня 2025 року подано до суду позовну заяву у новій редакції з посиланням на всі наявні у позивача докази.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Згідно з частинами першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 28 березня 2025 року не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд із прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, – доступ до суду.
Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).
Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Предметом позову у цій справі є вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_1 малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі її матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Пред`являючи позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначив, що відсутній інший спосіб встановлення факту самостійного виховання та перебування на його утриманні спільної з відповідачкою малолітньої дочки, окрім як звернення до суду із цим позовом.
Залишаючи без руху позовну заяву та в подальшому вирішуючи питання про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що останнім не усунуто недоліки позовної заяви в частині надання доказів підтвердження факту перебування саме на його утриманні малолітньої дочки, нездійснення такого утримання відповідачкою і в зв`язку з цим обґрунтування позовних вимоги саме до неї, що є підставою для повернення позовної заяви.
Колегія суддів із зазначеним висновком судів не погоджується з огляду на таке.
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд з`ясовує, зокрема, чи відповідає заява за формою та змістом вимогам статей 175, 177 ЦПК України, встановлює наявність чи відсутність підстав, визначених статтями 185-186 ЦПК України, для повернення заяви чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до вимог пунктів 2, 4, 5, 8 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 
– повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
– зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них;
– виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
– перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
Як вбачається зі змісту первісної позовної заяви, позивач вказав всі відомі йому відомості про відповідача у справі ОСОБА_2 , а також навів обставини якими обґрунтовує позовні вимоги – невиконання відповідачкою батьківських обов`язків щодо їх спільної дочки.
В свою чергу позивач позбавлений можливості приймати будь-які рішення, що стосуються переміщення дитини, оформлення соціальних пільг.
На виконання ухвали суду першої інстанції від 17 березня 2025 року в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 послався на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 вказала, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку.
В свою чергу відповідачка ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи з психічним розладом, а тому не може бути позбавлена батьківських прав в силу закону, в зв`язку з чим не існує іншого ефективного способу захисту прав позивача як встановлення відповідного факту у порядку позовного провадження.
Додатково просив суд допитати в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , спеціаліста Служби у справах дітей Чернівецької міської ради Фойчук В.
Колегія суддів також враховує те, що відкриття провадження у справі регламентовано нормами глави 2 розділу ІІІ ЦПК України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у позовній заяві, визначати належних учасників справи.
Ці питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу.
Із згаданих вище законодавчих положень статті 175 України в поєднанні з вимогами статей 2, 4 цього Кодексу випливає, що особа, яка вважає, що порушені, невизнані або оспорювані її права, свободи чи законні інтереси, і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до суду, має зазначити в позовній заяві ким порушено її права чи інтереси, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать.
Закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/220/24 вказала на те, що зміст та обсяг порушеного права і виклад обставин, якими воно підтверджується, у кожному конкретному випадку можуть бути різними, але разом із цим принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові рамки події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних з визнанням позовної заяви прийнятною / неприйнятною.
Водночас правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.
Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Позивач ОСОБА_1 у первісній позовній заяві, так і в уточненій, виклав зміст дій відповідачки, описав, у чому полягало порушення його прав, сформулював наслідки, які, з його погляду, настали внаслідок дій відповідачки, пояснив, яким чином і чому дії відповідачки зачіпають його права. 
Зміст позовної заяви викладений в обсязі, з якого можна визначити характер спірних правовідносин і з дотриманням встановленого процесуальним законом порядку ухвалити одне з рішень, продиктованих їхнім змістом. Водночас ця позовна заява не містить підстав для її повернення позивачу, найменше з тих підстав, з яких її повернув суд першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження під час перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали суду від 28 березня 2025 року.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм процесуального права дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу від 28 березня 2025 року з порушенням норм процесуального права, а тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
На підставі системного аналізу статті 141, 259, 264, 270 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду.
Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
Розподіл, перерозподіл чи повернення судового збору має вирішувати суд у провадженні якого розглядається справа по суті.
Зазначене узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18, від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19.
З урахуванням вищезазначеного, зважаючи на те, що справа апеляційним судом по суті не розглядалась, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28 березня 2025 року скасувати.
Направити справу № 725/2075/25 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27 травня 2025 року.
Суддя-доповідач                                                Олександр ОДИНАК

Судді:                                                        Наталія ПОЛОВІНКІНА

Ігор ЛИСАК