ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 466/9534/22
провадження № 61-11895св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Ситнік О. М., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Львівська обласна прокуратура, Державна Казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у складі суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., 
Савуляка Р. В., та касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року у складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 
2023 року у складі суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України, в якому просив стягнути на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 
2 000 000,00 грн. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 листопада 2016 року прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 301 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Відомості про кримінальні правопорушення внесені 14 липня 2016 року органом досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016140050003185. 
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 5 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області 
від 15 травня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 301 КК України та призначено покарання за частиною другою 
статті 301 КК України у виді штрафу у розмірі 5 100 грн з конфіскацією засобів виготовлення порнографічної відеопродукції, за частиною четвертою  статті 301 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією засобів виготовлення та розповсюдження порнографічної відеопродукції. На підставі частини третьої статті 72 КК України ухвалено основне покарання у виді штрафу виконувати самостійно. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання за частиною четвертою статті 301 КК України у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки із покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України. 
Запобіжний захід позивачу не обирався. 
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 2 грудня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 5 лютого 2018 року відносно ОСОБА_1  скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати. 
Таким чином, позивач стверджує про його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом, про порушення права на недоторканість його житла під час незаконного обшуку, права на володіння та користування майном, яке було вилучено під час проведення обшуку. Крім того, позивачу необхідно було з`являтись на допити, судові засідання, звертатися за правовою допомогою, а також щомісячно відвідувати уповноважений орган з питань пробації для виконання обов`язків, передбачених статтею 76 КК України. 
Отже, позивач зазнав моральних страждань, які виразилися, зокрема, в тому, що незаконні дії органів досудового слідства негативно вплинули на його стосунки з оточуючими людьми, він був змушений докладати значних зусиль для поновлення своїх порушених прав. 
Внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 2 000 000 грн. 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди 600 000 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходив із того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвали суду апеляційної інстанції, якою не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди органом досудового розслідування стверджується безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним обшуком та накладенням арешту на особисте майно позивача.
При визначенні розміру морального відшкодування суд першої інстанції, з урахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, тривалості перебування позивача під слідством і судом, засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 600 000 грн, яка визначена виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та з урахуванням усіх встановлених обставин цієї справи.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.
Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції посилався на відсутність акту виконаних робіт із детальним описом наданих адвокатом послуг, відомостей, з яких можна встановити,  на підставі якого саме договору про надання правової допомоги з двох договорів, що надані позивачем, йому надавалась правова допомога та відсутність у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, що прямо передбачено ЦПК України.
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і Львівської обласної прокуратури задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року змінено.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн.
У решті рішення залишено без змін.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м .Львова від 28 квітня
2023 року залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав встановленим, що позивач перебував під слідством та судом 3 роки та 5 місяців                             (41 місяць). Разом з тим, врахував, що запобіжний захід відносно позивача не обирався, жодних обмежень йому не встановлювалося, виправдувальний вирок відносно ОСОБА_1 не постановлений. З урахуванням встановленого, розумності та виваженості, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.
З висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд погодився, залишивши додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 квітня 2023 року, без змін.
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
03 серпня 2023 року Львівська обласна прокуратура засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
Підставами касаційного оскарження заявник вказує застосування в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі
№ 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та у постановах Верховного Суду
від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17,              від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 161/10816/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18-ц,
від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18.
14 серпня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції змінити постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, стягнути на його користь з Державного бюджету України в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 000 000,00 грн та стягнути на його користь судові витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 000,00 грн,       в решті постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 
№ 761/24881/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.
Доводи Львівської обласної прокуратури, викладені в касаційній скарзі
Касаційна скарга Львівської обласної прокуратури мотивована тим, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 не вбачається, чи звертався він до відповідних органів із проханням (вимогою) про його реабілітацію перед колегами, сусідами, в засобах масової інформації тощо. 
Також позивачем не доведено та не надано вагомих доказів на підтвердження того, що завдані йому душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, часу і зусиль, а також про суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідності.
Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою. Будь-яких експертних досліджень на предмет дослідження заподіяння моральної шкоди позивачем також не надано. 
Вказані обставини суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою.
Суди помилились під час розрахунку розміру відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, який є завищеним. 
Поза увагою судів залишились приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким за бюджетною програмою передбачено видатки  на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду  у розмірі            150 000 грн.  
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з Львівської обласної прокуратури, такі вимоги були предметом розгляду  в судах першої та апеляційної інстанції із встановленням мотивованих підстав для відмови у їх відшкодуванні, а тому подальшого перегляду не потребують.
Доводи ОСОБА_1 , викладені в касаційній скарзі
ОСОБА_1 вважає оскаржуване судове рішення в частині незадоволення позовних вимог у повному обсязі незаконними та такими, що підлягають скасуванню. 
Зменшення Львівським апеляційним судом розміру відшкодування моральної шкоди., яка піддягає відшкодуванню на користь позивача до 300 000 грн, не відповідає глибині тих моральних страждань, які позивач переніс внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, не покриває витрат за втрачену вартісну техніку та послуг адвокатів, вартість ліків та інших фінансових затрат. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин статті 3, 56, 62  Конституції України, не врахували, що всупереч статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» жоден із вказаних органів не роз`яснив позивачу порядок поновлення його порушених прав та можливість відшкодування моральної шкоди.
Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, на думку позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у позовній заяві був відсутній попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, оскільки такі відомості містяться у позовній заяві. 
Також відсутність детального опису наданих адвокатом послуг із врахуванням витраченого часу по кожному із видів робіт, не є підставою для відмови у стягненні витрат, оскільки сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником часу.
Аргументи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом щодо подання відзиву на касаційну скаргу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 17 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Льова від 28 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року та за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, витребувано матеріали справи.
31 серпня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2025 року справу призначено судді-доповідачеві 
Ігнатенку В. М., судді, які входять до складу колегії Ситнік О. М., Фаловська І. М.
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами становлено, що 25 листопада 2016 року прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 301, частиною четвертою статті 301 КК України. Відомості про кримінальні правопорушення внесені  до Єдиного реєстру досудових розслідувань органом досудового розслідування 14 липня 2016 року за № 12016140050003185.
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 5 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та четвертою статті 301 КК України та призначено покарання за частиною другою статті      301 КК України у виді штрафу у розмірі 5 100 грн. з конфіскацією засобів виготовлення порнографічної відеопродукції, за частиною четвертою  статті 301 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією засобів виготовлення та розповсюдження порнографічної відеопродукції. На підставі частини третьої статті 72 КК України ухвалено основне покарання у виді штрафу виконувати самостійно. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання за частиною четвертою статті 301 КК України у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки із покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України. 
Запобіжний захід позивачу не обирався. 
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 2 грудня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 5 лютого 2018 року відносно ОСОБА_1   скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з частиною п`ятою статті 9, частиною шостою статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частиною п`ятою статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 1 Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.         У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР виникає в особи в разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Отже, закриття органом досудового розслідування кримінального провадження щодо особи з підстав, що її реабілітують, є офіційною констатацією незаконності повідомлення її про підозру. Прийняття відповідного процесуального рішення щодо особи підтверджує протиправність його кримінального переслідування.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Законом № 266/94-ВР також установлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята й шоста статті 4 цього Закону).
Положення ЦК України застосовуються під час визначення підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості під час визначення її розміру.
У частинах першій, другій та сьомій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 709/1173/17).
Аналогічна позиція викладена у Постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі №303/4076/15-к: «Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків».
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України із позовом, в якому просив стягнути в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, 
2 000 000,00 грн. 
Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, позивач, окрім факту його незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством і судом, посилався на порушення недоторканності житла під час незаконного обшуку, права на володіння та користування майном, яке було вилучено під час проведення обшуку, необхідність явки на допити, судові засідання, звернення за правовою допомогою, щомісячного відвідування уповноваженого органа з питань пробації. Крім того, незаконні дій органів досудового слідства щодо пред`явлення йому обвинувачення негативно вплинули на його стосунки з оточуючими, він змушений був докладати значних зусиль для відновлення своєї репутації. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 частково, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди 600 000 грн. При цьому врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року  рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року змінено та стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України в рахунок відшкодування шкоди 300 000 грн. 
Разом з тим, зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, апеляційний суд належним чином не мотивував рішення в цій частині, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про необхідність зменшення такого розміру.
Так, зменшення суми компенсації моральної шкоди без належного обґрунтування може суперечити усталеній практиці Європейського суду  прав людини (далі - ЄСПЛ). ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, що суд має детально аналізувати обставини справи та розмір завданої моральної шкоди, щоб гарантувати, що компенсація відображає реальні втрати та страждання заявника. Якщо національні суди самовільно або без відповідного аналізу зменшують суму, це може порушувати принцип належного захисту прав людини, закріплений у міжнародних зобов`язаннях та суперечити рішенням ЄСПЛ, які вказують на необхідність адекватного відшкодування моральної шкоди. 
Зокрема, у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ наголосив на тому, що моральна шкода, яка завдана порушенням прав людини, включаючи страждання, повинен визнаватися належним чином і компенсуватися відповідно до її розміру. Зниження суми без детального аналізу може негативно вплинути на право заявника отримати повноцінне відшкодування за завдані страждання. 
Таким чином, практично кожне рішення ЄСПЛ підкреслює, що обґрунтованість та пропорційність компенсації - це ключовий вимір забезпечення ефективного захисту прав людини, а будь-яке зменшення суми компенсації має бути ретельно обґрунтованим з огляду на всі конкретні обставини справи.
У висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень зазначено, що мотиви прийняття рішення повинні бути узгодженими, зрозумілими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку мотивації, яка привела суддю до ухвалення рішення. Умотивованість повинна засвідчувати дотримання суддею принципів, сформульованих Європейським судом з прав людини (а саме повага до права на захист та на справедливий суд). Коли проміжні рішення стосуються індивідуальних свобод (наприклад, дозвіл на арешт) або можуть вплинути на права осіб чи на їхнє майно (наприклад, тимчасова опіка над дитиною або превентивне накладення арешту на нерухоме майно чи на банківські рахунки), потрібен належний виклад мотивів подібного рішення. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. У викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін, тобто на кожен окремий пункт вимог та на аргументи захисту. Це важливий запобіжник, оскільки він дає можливість сторонам переконатися у тому, що їхні доводи були досліджені, а отже, суддя взяв їх до уваги (пункти 34, 38).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18, викладено правовий висновок про те, що всебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежності.
Колегія суддів зазначає, що апеляційний суд не навів належної та достатньої аргументації для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням всіх доводів сторін та обставин справи, переглядаючи рішення суду першої інстанції.
Також апеляційний суд повинен перевірити у сукупності доводи і апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про недостатню оцінку судом першої інстанції доказів, наданих позивачем на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, та завданою шкодою.
Вищезазначене не дозволяє Верховному Суду належно оцінити правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, про порушення та неправильне застосування яких заявляють ОСОБА_1 та Львівська обласна прокуратура у касаційних скаргах.
Щодо оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду 
м. Львова від 28 квітня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року в частині залишення без змін додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року, Верховний Суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону  № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі:                          1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);                3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, на яку посилається заявник).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі                   (пункт 77). ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 
№ 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 
2022 року у справі № 922/1964/21виснувала, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала: «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону                № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). 
Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Водночас, аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (постанова Верхового Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18).
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, 
від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, 
від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 725/42/21-ц.
Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надані: договір про надання правової допомоги від 23 листопада 
2022 року № 2/11, укладений між громадським об`єднанням адвокатів Личаківського району м.Львова «Палата адвокатів» в особі Стефановича Ю. М. та ОСОБА_1., договір про надання правової допомоги від 02 січня 
2023 року №02/01, укладений між громадським об`єднанням адвокатів Личаківського району м.Львова «Палата адвокатів» в особі Стефановича Ю. М. та ОСОБА_1., зі змісту яких вбачається встановлення сторонами фіксованого розміру обчислення гонорару: за складання позовної заяви - 
5 000 грн   та за участь адвоката в суді першої інстанції - 5 000 грн, а також акти про надані послуги відповідно від 16 грудня 2022 року, від 28 березня 
2023 року, квитанції про сплату грошових коштів у загальному розмірі 
10 000 грн, які підтверджують надання таких послуг та їх сплату.
Таку ж суму витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, останній зазначив у своєму позові, тобто першій заяві по суті спору.
Разом з тим, апеляційний суд, не дослідивши надані позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу докази та не надавши їм належну оцінку із врахуванням вказаної вище практики Верховного Суду та висновків Великої Палати Верховного Суду, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до задоволених позовних вимог.
З огляду на вказане є підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.                 Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий апеляційний розгляд.
Щодо розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі                  № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18)).
Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                   І. М. Фаловська
Судді                                                                                                                В. М. Ігнатенко
                                                                                                                С. О. Карпенко
                                                                                                             В. В. Сердюк
                                                                                                           О. С. Ситнік