УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 752/6830/24
провадження № 51-1337 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів:                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на   ухвалу Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024року  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК  звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 (один) рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу. 
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у порушенні Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження за наступних обставин.
 
Так, ОСОБА_5 30 січня 2024 року близько 22 години 44 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «OPEL» моделі «Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухому, чистому дорожньому покриттю, третьої смуги руху від правого краю проїзної частини вул. Саксаганського біля буд. 44 в напрямку вул. Тарасівської та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, у порушення вимог пунктів 2.3 б); 12.3 ПДР України, проявив неуважність та будучи спроможним виявити небезпеку для свого руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і допустив зіткнення з ОСОБА_6 , який, керуючи електросамокатом «BOLT», перетинав проїзну частину вул. Саксаганського по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво по відношенню до руху автомобіля.
Порушення вказаних вимог ПДР України водієм  ОСОБА_5  знаходиться в причинному зв`язку із виникненням ДТП та її наслідками у виді заподіяння ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 задоволено, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання змінено, виключено з вироку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
У своїй касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості,  просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає про те, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися обставини кримінального провадження щодо тяжкості кримінального правопорушення, його наслідки, а також порушення  засудженим під час дорожньо-транспортної пригоди ПДР України. 
Крім того прокурор просить звернути увагу на те, що даних про неможливість або значне утруднення виконання ОСОБА_5 робіт монтажника без можливості керувати транспортними засобами матеріали кримінального провадження не містять. З цих же підстав вважає необґрунтованими твердження суду апеляційної інстанції про те, що позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами призведе до зменшення його доходу. На думку прокурора, наведене свідчить про м`якість та явну недостатність призначеного ОСОБА_5 покарання, а саме не застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину - злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК,відноситься до необережного тяжкого злочину, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, думку потерпілого.
З урахуванням вищенаведеного місцевий суд призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк                   3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк                   1 рік, а також на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.
Щодо призначення додаткового покарання - у виді позбавлення права керування транспортними засобами, місцевий суд зазначив, що ОСОБА_5 вчинено необережний тяжкий злочин, пов`язаний з порушенням ПДР України, а тому особа зобов`язана відчути принаймні додаткове покарання - не керувати транспортними засобами протягом року, оскільки від відбування основного покарання ОСОБА_5 цим вироком буде звільнений. Разом з тим, враховуючи пом`якшуючі обставини, місцевий суд призначив додаткове покарання в мінімальних межах.
Суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком місцевого суду та, звільняючи   ОСОБА_5  від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував сукупність даних, що характеризують особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований на посаді монтажника у ФОП ОСОБА_8 , тобто має постійне джерело доходу, постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно; на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, в тому числі за порушення ПДР України, не притягувався, а також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання винного, а саме щире каяття, добровільне відшкодування збитків, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, його ставлення до вчиненого.
Також, суд апеляційної інстанції врахував заяву потерпілого ОСОБА_6 , надану в суді першої інстанції, згідно з якою обвинувачений ОСОБА_5 відшкодував завдану матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі, при призначенні покарання просив застосувати до нього мінімальне покарання, не пов`язане з позбавленням волі. 
Крім того, в своєму рішенні апеляційний суд звернув увагу на те, що в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_6 також пояснив, що його вина в порушенні ПДР України при перетині пішохідного переходу теж присутня, обвинувачений повністю відшкодував заподіяну ним шкоду, а тому він не заперечував проти призначення мінімального покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції, посилаючись на практику суду касаційної інстанції зазначила, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Також судом апеляційної інстанції враховано рішення Європейського Суду з прав людини, у справі «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії»                                      від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».
Тому, враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим діяння, виключно позитивні дані про особу обвинуваченого, який до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення дотримувався правомірної поведінки, яка відповідає приписам правових норм, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення та його ставлення до вчиненого, колегія суддів апеляційної інстанції констатувала, що виправлення ОСОБА_5 можливе без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з урахуванням позиції потерпілого, а також того, що єдиним джерелом доходу обвинуваченого є діяльність, пов`язана з правом керувати транспортним засобом.
З огляду на викладене, Верховний Суд, взявши до уваги всі обставини справи та дані про особу засудженого, погоджується із рішеннями апеляційного суду про відсутність необхідності застосовувати до ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині призначеного   ОСОБА_5  покарання не спростовують висновків апеляційного суду та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цього судового рішення.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів прокурора щодо оскарження зазначеного вище рішення суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_5 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги прокурора. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 , на   ухвалу Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3