Справа № 439/537/24                                Головуючий у 1 інстанції: Рахімова О.В. 
Провадження № 22-ц/811/1007/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

15 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Марко О. Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

у березні 2024 року акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі – «Таскомбанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 201 070 грн 25 коп.
Позов обґрунтовано тим, що 03 лютого 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі – ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») та ОСОБА_1 підписано кредитний договір № 5665218239 (далі – кредитний договір), відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язувався надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, a позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору позичальник зобов`язувався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту № 5218239 (далі – паспорт кредиту), який є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору умови кредитного договору, викладені в паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ « ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», та з якими позичальник ознайомився до укладення цього договору та до яких позичальник приєднується, підписавши цей договір. Відповідно до пункту 2.2 кредитного договору цей договір, паспорт кредиту та умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» складають єдиний кредитний договір. Відповідно до умов паспорту кредиту та кредитного договору ОСОБА_1 надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 226 299, 51 гривень; строк користування - 60 місяців; річні проценти - 0, 01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2, 49 % від суми кредиту. Позивач стверджує, що позичальник підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних позичальником умов кредитування. Відповідно до пункту 5.1 умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» позичальник зобов`язувався щомісячно, у граничний термін, повертати чергову частину кредиту та сплачувати щомісячні і річні проценти. Кредит відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в кредитному договорі (пункт 4), отже кредитодавець свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі. 17 грудня 2021 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу № 171221 (далі – договір факторингу). Відповідно до умов цього договору та витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу позивач є новим кредитором боржника ОСОБА_1 за кредитним договором з усіма наступними додатками та змінами. Умови кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (графіком погашення кредиту) строки не повернуті. Як наслідок, станом на 26 лютого 2024 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 201 070 грн 25 коп., в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) - 190 602 грн 48 коп.; заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена ) – 3 грн 03 коп.; заборгованість по щомісячним процентам (в т. ч. прострочена) – 10 464 грн 74 коп.
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення суду оскаржило АТ «Таскомбанк», подавши в березні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, помилково вважав, що паспорт кредиту не є частиною кредитного договору, а є способом підтвердження позикодавцем свого переддоговірного обов`язку з інформування про можливі умови договору, адже посилання на паспорт кредиту, як невід`ємну частину кредитного договору, а відтак на обов`язковість його застосування, міститься в самому кредитному договорі, підписаному відповідачкою. Тобто, відповідачкою були погоджені умови договору, зокрема, в частині сплати річних та місячних відсотків. 
Також вважає помилковими висновки суду про те, що позивачем не доведено факт надання кредиту, адже не надано розрахунковий документ, який би підтвердив цей факт, а також щодо неукладення самого кредитного договору. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
08 травня 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшла заява, яка підписана представником ОСОБА_2 , про розгляд справи без участі відповідачки та її представника.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з» явився. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 03 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», де підписала Заяву-анкету на отримання послуг в Товаристві, Паспорт кредиту № 5218239.
Цього ж дня, ОСОБА_1 уклала з ТОВ «ФК «ЦФР» Кредитний договір №5665218239, відповідно до умов якого мала отримати кредитні кошти у сумі 226 299, 51 грн строком на 60 місяців. Розмір процентної ставки у договорі не вказано (п.1.2 Договору).
В подальшому, 17 грудня 2021 року ТОВ «ФК «ЦФР» права вимоги за згаданим Кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі Договору факторингу № 171221.
Відповідно до п.1.3 Кредитного договору, позичальник зобов`язувався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати його повернення на умовах, передбачених у Паспорті кредиту №5218239, який є невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно Паспорту кредиту № 5218239, ОСОБА_1 отримує грошові кошти та зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в ньому (розділ 5 Паспорта).
Сторонами було узгоджено, що, підписавши Договір, ОСОБА_1 доручає кредитодавцю сплатити за рахунок отриманого нею кредиту суми грошових коштів за наступними реквізитами:
- “Аваль-Експрес” – 48 999, 00 грн, як переказ до запитання на користь ОСОБА_1 , надання кредиту згідно КД 5665218239 від 03.02.2021;
- ОСОБА_1 – 58 258, 00 грн, як переказ грошових коштів на погашення заборгованості по кредитному договору 1001558528401 від 22.02.2020 за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору 5665218239 від 03.02.2021 та заяви кл. ОСОБА_1 без ПДВ;
- АТ “Альфа-банк” – 76 592, 00 грн, як переказ грошових коштів на погашення заборгованості по кредитному договору 501226576 від 20.01.2020 за рахунок кредитних коштів НОМЕР_1 від 03.02.2021 та заяви ОСОБА_1 без ПДВ;
- ТОВ “Мегого” – 594, 00 грн, як оплата за пакет послуг “Кіно і ТБ: Оптимальна” на 6 місяців за рахунок кредиту КД № 5665218239 від 03.02.2021 ОСОБА_1 , в т.ч. ПДВ 99, 00 грн;
- ПАТ «Страхова компанія «ТАС» - 32 464, 06 грн, як оплату страхового платежу за договором страхування № 5665218239-С від 03.02.2021;
- ТОВ «ФК «ЦФР» - 200, 00 грн, як оплату за електронний ключ доступу до додатку «SUPPORT.UA», 5665218239 від 03.02.2021.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилом статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з приписами статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем на надано жодного розрахункового документу, який би підтверджував факт перерахунку кредитних коштів на користь зазначених у договорі осіб за вказаними реквізитами.
Так, у матеріалах позовної заяви відсутні докази перерахунку ТОВ “ФК “ЦФР” на рахункок “Аваль-Експрес” – 48 999, 00 грн, на рахунок АТ “Альфа-банк” – 76 592, 00 грн за рахунок кредитних коштів.
Крім цього, позивачем на надано жодних доказів, які б свідчили про укладення 03 лютого 2021 року між ОСОБА_1 ПАТ «Страхова компанія «ТАС» відповідного договору страхування, та як наслідок, того, що відповідачка доручила ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перевести вказані кошти у загальному розмірі 32 464, 06 грн на користь страхової компанії.
Також відсутні докази того, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЦФР» було укладено договори купівлі електронного ключа доступу до додатку «SUPPORT.UA», 5665218239 від 03.02.2021 на суму 200, 00 грн, між ОСОБА_1 та ТОВ “Мегого” - купівлі пакету послуг “Кіно і ТБ: Оптимальна” на суму 594, 00 грн.
А відтак, доводи позивача про отримання відповідачем кредитних коштів у загальній сумі 158849,06 грн (48999,00 + 76592,00 + 594,00 + 32464,06 + 200,00), які відповідно до п. 1.4 Кредитного договору № 5665218239 від 03.02.2021 ОСОБА_1 доручила списати з кредитних коштів на користь вищевказаних установ, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
В той1 же час, суду не надані докеази в обґрунтування законності стягнення зазначених у п.1.4 Договору сум, а надані не містять підтвердження, що вказані грошові кошти у загальній сумі 158 849, 06 грн дійсно були перераховані на рахунки відповідних установ, і тому такі необхідно вирахувати з загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Умови договорів приєднання розробляються кредитодавцем, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим кредитодавець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»).
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1,3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між товариством та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.
Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 552/1471/19 (провадження № 61-22760 св 19).
Згідно вимог позовної заяви, позивач окрім заборгованості за тілом кредиту просить стягнути на свою користь за кредитним договором заборгованість по річним процентам у сумі 3,03 грн та заборгованість за щомісячними процентами у сумі 10 464, 74 грн.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У кредитному договорі № 5665218239 від 03.02.2021 процентна ставка не зазначена.
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить, у тому числі, окрім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти (щомісячні та річні) за користування кредитом.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилається на п.2.2 Кредитного договору № 5665218239 від 03.02.2021, відповідно до якого цей Договір, Паспорт кредиту № 5218239 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції 04.05.2020, складають єдиний договір.
Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Долучений до позову Паспорт кредиту № 5218239 містить лише узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником.
Кредитний договір містить інформацію про суму кредиту та строк кредитування. Розмір відсоткової ставки у Кредитному договорі не зазначений.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, ознайомлення з Паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в Паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. 
Такі висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених в постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20.
З огляду на викладене, наданий позивачем Паспорт кредиту не є договором споживчого кредиту, а лише передує укладенню самого договору, та містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту та максимальний строк, на який надається кредит.
Крім того, у Паспорті кредиту № 5218239 зазначено, що вказана в ньому інформація зберігає чинність до дати припинення договору, а також те, що використання інших способів надання кредиту та/або зміна інших вищезазначених у Паспорті умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача.
За таких обставин, саме по собі підписання відповідачкою Паспорту кредиту не може свідчити про погодження сторонами розміру відсотків, а також порядку їх нарахування. Такий не є складовою кредитного договору.
Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції 04.05.2020, на які містяться посилання у кредитному договорі № 5665218239 від 03.02.2021, до матеріалів позовної заяви не надано.
Таким чином, позивачем не доведено, що сторонами погоджено умови кредитного договору, зокрема, в частині сплати річних та місячних відсотків, а тому позовні вимоги у вказаній частині не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36).
З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості по процентам сумі 10 467, 77 грн = (3,03 грн. + 10464,74 грн) не підлягають задоволенню.
Крім цього, структура заборгованості, відображена у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості по кредиту, станом на 26 квітня 2024 року, підписаному головним бухгалтером АТ «Таскомбанк» значно відрізняється від тієї, яка описана у позовній заяві.
Зокрема, у долученому розрахунку заборгованості відсутній розрахунок складових елементів загальної суми заборгованості.
Так, у розділі 1 розрахунку зазначено, що за період з 17 грудня 2021 року по 25 лютого 2024 року відповідачці нараховано 43, 06 грн процентів, з яких сплачено 40, 03 грн. Крім цього, у цьому ж розділі розрахунку зазначено, що відповідачкою сплачено за згаданий період 8 444, 42 грн основного боргу, заборгованість за сумою основного боргу відсутня.
У розділі 2 розрахунку заборгованості (сума пені нарахованої на суму простроченої заборгованості по відсотках за період з 26.02.2023 по 26.02.2024) у графі «Всього» суму боргу зазначено як 0,00 грн.
У розділі 3 розрахунку заборгованості (сума пені нарахованої на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту за період з 26.02.2023 по 26.02.2024) у графі «Всього» суму боргу зазначено як 0,00 грн.
У розділі 4 розрахунку заборгованості (сума пені нарахованої на суму простроченої заборгованості по комісії за період з 26.02.2023 по 26.02.2024) у графі «Всього» суму боргу зазначено як 0,00 грн.
У розділі 5 розрахунку заборгованості (розрахунок суми нарахованої за кредитним договором станом на 26.02.2024) у графі «Всього» відображено суму нарахованої комісії – 151 336, 24 грн, сума сплаченої комісії 140 871, 50 грн. Підсумку, тобто різниці між сумою нарахованої та сплаченої комісії не відображено, хоча згідно до арифметичного підрахунку така становить 10 464,74 грн.
Разом із тим, у останньому розділі згаданого розрахунку (без номера) зазначено, що заборгованість відповідачки становить: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 190 602, 48 грн; заборгованість по річним процентах ( в т.ч. прострочена ) - 3, 03 грн; заборгованість по щомісячним процентах (в т.ч. прострочена) – 10 464, 74 грн., без викладення складових елементів зазначених сум (нарахованої та сплаченої заборгованості по складових елементах боргу у щомісячному розрізі).
В той же час, згідно із долученим до позовної заяви кредитним договором таким не передбачено нарахування таких щомісячних платежів як комісія.
Враховуючи те, що факт наявності заборгованості на суму 158 849, 06 грн не підтверджений доказами, виключенню суми заборгованості підлягає зазначена сума, а також 104 67, 77 грн нарахованих відсотків, що не передбачені умовами Кредитного договору
Тому, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором складає 31 753, 42 грн. = (201 070, 25 – 158 849, 06 – 10 467, 77), що є сумою кредитних коштів, яку ОСОБА_1 отримала від позивача.
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за час користування кредитними коштами відповідачкою було сплачено на користь позивача заборгованість по тілу кредиту на загальну суму 8 444,42 грн, а також в рахунок сплати комісії, нарахування якої не передбачено умовами кредитного договору №5665218239 від 03.02.2021, - 140 871, 50 грн.
Таким чином, всього за час користування кредитом, на його погашення відповідачкою було перераховано позивачу 149 315, 92 грн.
З наведеного вбачається, що підтверджена заборгованість за тілом кредиту становить 31 753, 42 грн, нарахування процентів за користування кредитними коштами самим договором не передбачено, а сума сплаченої комісії, яка взагалі не передбачена умовами договору, значено перевищує розмір заборгованості. А відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги є вірним.
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.
Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 3 серпня 2022 року у справі № 156/268/21.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.
Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 20 травня 2025 року.

Головуючий                                                         С.М. Копняк

Судді:                                                                        С.М. Бойко

А.В. Ніткевич