Дата документу 07.05.2025 Справа № 331/2323/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/2323/22                                         Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/844/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
07 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Остащенко О.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – Борисенкова Віталія Сергійовича та представника Концерну «Міські теплові мережі» – Губрієнко Альони Олегівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про визнання бездіяльності, дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Концерну «Міські теплові мережі» про визнання бездіяльності, дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.
В обгрунтування позову зазначає, що є власницею квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира). Як власниця вказаної вище кватири Позивачка є споживачем послуг Концерну теплові мережі» (далі - Відповідач) з постачання теплової енергії (опалення) до вказаної квартири та постачання до цієї ж квартири гарячої води.
З моменту набуття права власності на вказану квартиру та до теперішнього часу в належній Позивачці квартирі ніхто не мешкає, місце проживання жодної особи в ній не зареєстровано, до того ж в квартирі також встановлений пристрій підігріву води (бойлер). Позивачка, гарячою водою, яка поставляється до її квартири Відповідачем не користується, а отже і не споживає послуги з постачання гарячої води, які надаються Відповідачем.
В квартирі встановлений лічильник гарячої води крильчатий КВ-1,5 заводський №526905, покази якого з нульовими показниками витрачання гарячої води. Позивач систематично та регулярно передавала та передає Відповідачу спочатку за допомогою стільникового зв`язку, а наразі через офіційний сайт Відповідача, що підтверджуються незмінністю показів лічильника КВ-1,5 заводський номер 526905. які в період часу з 2018 р. по теперішній час постійно перебувають на відмітці 280 метрів кубічних.
Про вказані обставини свідчать рахунки Відповідача на сплату послуг за період часу з 2018 року по 2022 рік, результати державної повірки від 21.10.2019 року та Акт прийняття на облік квартирного приладу обліку гарячої води від 01.11.2019 року.
На ім`я Позивачки Відповідачем відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Наприкінці вересня 2019 року Позивачці стало відомо, що лічильник встановлений в належній їй квартирі на початку 2019 року був знятий з абонентського обліку Відповідача, а вартість послуг їй нараховується за нормативами (нормами) споживання.
21.10.2019 року за замовленням Позивачки вказаний вище лічильник повірений, визнаний придатним та згідно акту приймання на облік квартирного приладу обліку гарячої води від 01.11.2019 року був повернутий на абонентський облік Відповідача. В той же час, Відповідачем було безпідставно та протиправно нарахована Позивачу заборгованість за послуги з постачання гарячої води до належної їй квартири розмірі 2346, 69 грн. за нормативами (нормами) споживання.
Враховуючи викладенні вище обставини, з посиланням на норми дії законодавства України та обставини того, що послуги з постачання гарячої води Позивачкою не споживались, вона 18.05.2022 року звернулась до відповідача з вимогою-претензією, якою просила: «Здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 перед Концерном «Міські теплові мережі» з постачання гарячої води до квартири за вказаною вище адресою відповідно до показів лічильника гарячої води, який встановлений у квартирі, який відповідає вимогам ДСТУ 3580 та придатний до використання.
За результатами розгляду вказаної вимоги-претензії Відповідач листом від 02.06.2022 р. за вих. №К-1370/п відмовив у задоволенні цієї претензії, посилаючись на те, що позивачка не подала документи про повірку лічильника своєчасно, внаслідок чого лічильник гарячої води був знятий з обліку, а нарахування плати за постачання гарячої води здійснювалося за нормами споживання.
Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки періодична повірка засобів вимірювальної техніки - лічильників гарячої води здійснюється кожні 4 (чотири) роки, що не спростовується Відповідачем (лист від 02.06.2022 року за вих. №К-1370/п).
З відповіді Відповідача, який відмовив Позивачці у перерахунку заборгованості за послугу з постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_2 , вбачається, що остання дата повірки лічильника 01.05.2013 року.
Обов`язок з періодичної повірки лічильника води, який розташований в квартирі, що належить позивачці виник 01.05.2017 року (01.05.2013 + 4 року = 01.05.2017 року), не виконаний відповідачем.
Просила суд:
-визнати бездіяльність Концерну «Міські теплові мережі» щодо своєчасного з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подання законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки - лічильника гарячої води крильчатого КВ-1,5, заводський номер 526905, що встановлений за адресою: АДРЕСА_2 на періодичну повірку в період часу з 01 травня 2017по 01 січня 2018 року - незаконною;
- визнати дії Концерну «Міські теплові мережі» про здійснення нарахування плати за послуги з постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за період з лютого 2019 року по листопад 2019 року на підставі нормативів (норм) споживання - незаконними
- зобов`язати Концерну «Міські теплові мережі», здійснити перерахунок нарахованої з лютого 2019 року по листопад 2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 на послуги з постачання гарячої води, обрахувавши її згідно із показниками приладу лічильника гарячої води крильчатого КВ-1,5, заводський номер 526905.
- судові витрати покласти на Відповідача.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано бездіяльність Концерну «Міські теплові мережі» щодо своєчасного з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подання законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки - лічильника гарячої води крильчатого КВ-1,5, заводський номер 526905, що встановлений за адресою: АДРЕСА_2 на періодичну повірку в період часу з 01 травня 2017 р. по 28 листопада 2017 року – незаконною.
В іншій частині, заявлені вимоги, - залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції оминув увагою той факт, що Позивачці раніше не надходили та нею не отримувались надані представником Відповідача копії рахунків Відповідача на сплату житлово-комунальних послуг за листопад 2018р., грудень 2018р., січень 2019р., лютий 2019р., за змістом яких Відповідач начебто обґрунтовує свої доводи про нібито належним чином здійснене ним повідомлення Позивачки про необхідність проведення періодичної повірки лічильника; акцентували увагу суду, що несвоєчасне проведення періодичної повірки засобу обліку гарячої води – лічильника, встановленого в квартирі, що належить Позивачці, до того ж з вини Відповідача, який повинен був провести чергову повірку лічильника, не є підставою для неврахування його показників, так як невиконання Відповідачем своїх обов`язків, покладених на нього чинним законодавством України, не повинно мати негативних наслідків для Позивачки.
Окрім цього, Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Концерну «Міські теплові мережі» – Губрієнко А.О. подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що періодична повірка лічильника у спірний період покладена на споживача, у зв`язку з чим у діях відповідача відсутня протиправність.
Відзивів на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Дослідивши надані представником позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, як такий що є частково обґрунтованим та доведеним.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивачка є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору дарування від 15.12.2004 р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майна (а.с. 8-9).
З наданих позивачкою ксерокопій рахунків на сплату послуг з постачання гарячої води за вищевказаною адресою за період лютий-квітень 2018 р., жовтень 2018 р., серпень, листопад, грудень 2019 р., жовтень, грудень 2021 р., січень 2022 р. (а.с. 12-13) вбачається, що за цією адресою відкритий особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 як споживача цих послуг, які надаються відповідачем.
З наданих відповідачем рахунків за період листопад 2018 р.- лютий 2019 р. (а.с. 80-81) вбачається, що відповідач в рахунку на сплату комунальних послуг за листопад 2018 р., грудень 2018 р., січень 2019 р. попереджає споживача ОСОБА_1 про необхідність проведення споживачем повірки лічильника гарячої води та надання протягом 30-деннного строку документів про проведення повірки цього лічильника, а також зазначає, що у разі відсутності такої повірки нарахування оплати буде проводитися відповідно до норм споживання. 
З лютого 2019 р. по листопад 2019 р., що визнається сторонами у справі нарахування оплати за послуги з гарячого водопостачання споживачу ОСОБА_1 здійснювалося за нормами споживання.
Відповідно до рахунків, в даній квартирі зареєстрований один споживач послуг.
Відповідно до паспорту лічильника гарячої води тип КВ-1,5 (а.с. 16), заводський №526905, має періодичність повірки – 4 роки, 21.10.2019 р. пройшов повірку, за результатами якого встановлена його справність. Покази до повірки – 00280,230, покази після повірки 280,299.
Згідно з Актом прийняття на облік від 11.11.2019 р. вищевказаного квартирного приладу обліку гарячої води, він був встановлений після повірки у вищевказаній квартирі та прийнятий на облік відповідачем. Наступна дата його повірки четвертий квартал 2023 р. 
18.05.2022 р. позивачка звернулась до відповідача Концерну «Міські теплові мережі» з письмовим зверненням – вимогою (а.с. 19, 20) про здійснення перерахунку заборгованості за особовим рахунком споживача послуг № НОМЕР_1 з постачання гарячої води за період з лютого 2019 р. по жовтень 2019 р., посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо проведення повірки лічильника гарячої води в 2017 р. Також наголошувала, що в цей період в її квартири ніхто не мешкав та не був зареєстрований.
Листом від 02.06.2022 р., відповідачем відмовлено у здійсненні вищевказаного перерахунку заборгованості, з наступних підстав. З 01.11.2003 р. за вищевказаною адресою встановлений та прийнятий на облік квартирний лічильник гарячої води. Остання дата повірки лічильника 01.05.2013 р. З 01.01.2018 р. повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів, які можуть самостійно обирати підприємство. Споживачі з грудня 2018 р. в рахунках на оплату послуг повідомлялись про необхідність проведення періодичної повірки квартирних лічильників гарячої води. Абонентам, у яких термін повірки лічильників води прострочений, нарахування за послугу з гарячої води здійснюється у відповідності до норм споживання за кількості осіб, що проживають у квартирі. Оскільки споживачем ОСОБА_1 не надано своєчасно документи, що підтверджують проведення повірку приладу обліку гарячої води, встановленого у вищевказаній квартирі, нарахування за послугу з постачання гарячої води проводилось за нормами споживання з урахуванням зареєстрованих в квартирі осіб.
У відповіді відповідача від 01.03.2022 р. на звернення представника позивача від 21.02.2022 р., також зазначені вище обставини, при цьому зазначена деталізація нарахування щомісячної оплати за постачання води в період з 01.02.2019 р. по 01.11.2019 р. включно, відповідно до якої за цей період нарахована оплата на суму 2346,69 грн.
В листуванні між сторонами у справі відповідачем не заперечувався факт надання ним послуг з постачання гарячої води позивачу в період з 01 травня 2017 р. по 01 січня 2018 року.
Чергова повірка лічильника, після встановлення його в квартирі позивача, та прийняття на облік його позивачем в 2013 р., з урахуванням останньої повірки 01.05.2013 р. мала бути проведена до 01.05.2017 р.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.
Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту)
Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та
гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (діяли до 30.04.2022), З 01.11.2021р. Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ № 830 від 21.08.2019р. (далі - Правила №830) та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315, зі змінами (далі - Методика), умовами Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.
Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» (в редакції, яка діяла в період з 2014 р. по 02.08.20217 р.) періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання.
Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання.
Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг   з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води   і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630).
Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами  і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.
Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який набрав чинності 02 серпня 2017 року та Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1344 від 02 листопада 2017 року, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг виконала перерахунок вартості тарифів та вилучила з них витрати, пов`язані з обслуговуванням та повіркою загальнобудинкових та індивідуальних засобів обліку, тим самим поклавши обов`язок на власника індивідуального засобу обліку води за власний рахунок здійснювати їх періодичну повірку, обслуговування та ремонт, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після повірки.
Вищенаведене свідчить, що до 28 листопада 2017 року періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснювалась за рахунок суб`єктів господарювання, а з 29 листопада  2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.05.2021 р. по справі №215/6483/19.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання бездіяльності Концерну «Міські теплові мережі» щодо своєчасного з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подання законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки - лічильника гарячої води крильчатого КВ-1,5, заводський номер 526905, що встановлений за адресою: АДРЕСА_2 , на періодичну повірку в період часу з 01 травня 2017 по 28.11.2017 р. – незаконною, оскільки відповідач не виконав свій обов`язок щодо своєчасної повірки лічильника, встановленого в квартирі позивача в зазначений період. 
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги щодо помилковості рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в зазначеній частині, оскільки обов`язок періодичної повірку в період часу з 01 травня 2017 по 28.11.2017 року було покладено на саме Концерн «Міські теплові мережі», доказів здійснення будь-яких дія спрямованих на здійснення періодичної повірки лічильника в період з 01 травня 2017 по 28.11.2017 року відповідачем суду не надано.
При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що з 29.11.2017 р. повірка лічильника, наявного в квартирі позивачки, мала проводитися за її рахунок, шляхом обрання нею на власний вибір підприємства з відповідною ліцензію, що проводить дану повірку. 
Покази лічильника приладу обліку гарячої води, наявного у позивачки з травня 2017 р. не могли вважатися достовірними. 
З травня 2017 р. по 28.11.2017 р. (в період дії законодавчо закріпленого обов`язку відповідача щодо організації проведення повірки приладу обліку гарячої води) позивачка не зверталась до відповідача з вимогою виконати його обов`язок по здійсненню повірки належного їй лічильника. 
Не наполягала вона і на виконанні позивачем цього обов`язку після інформування відповідачем її в кінці 2018 р. та на початку 2019 р. про необхідність надання відповідачу нею документів про проведення повірки цього лічильника, та попередження її про нарахування оплати за нормами споживання у разі не надання цих документів. 
В листопаді 2019 р. позивачкою проведена повірка лічильника за власний рахунок, що свідчить з погодженням нею зі своїм обов`язком, який виник з 29.11.2017 р., у проведенні нею повірки наявного в її квартирі лічильника обліку гарячої води. 
Пунктом 20 Правил № 630 передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Відповідно до пункту 21 Правил № 630, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.
Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що лічильник обліку гарячої води тип КВ-1,5 (а.с. 16), заводський №526905, який був встановлений в квартирі позивачки був знятий з обліку відповідачем в січні 2019 р., в зв`язку з ненаданням позивачкою документів про повірку цього лічильника, і поставлений відповідачем знов на облік в листопаді 2019 р. після надання документів позивачкою про його повірку, підстави для нарахування в період з лютого 2019 р. по листопад 2019 р. з врахуванням показів цього лічильника були відсутні.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню заявлені позивачкою вимоги про визнання незаконною бездіяльність Концерну «Міські теплові мережі» щодо не проведення періодичної повірки лічильника обліку гарячої води в період часу з 29.11.2017 р. по 01 січня 2018 року, а також визнання незаконними дії відповідача; визнання дії Концерну «Міські теплові мережі», щодо здійснення нарахування плати за послуги з постачання гарячої води по особовому № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за період з лютого 2019 року по листопад 2019 року на підставі нормативів (норм) споживання – незаконними; зобов`язання відповідача здійснити перерахунок нарахованої з лютого 2019 року по листопад 2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 на послуги з постачання гарячої води, згідно із показниками приладу лічильника гарячої води крильчатого КВ-1,5, заводський номер 526905.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – Борисенка В.С. про порушення Відповідачем приписів Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» та Порядку №474, які виявились у тому, що Відповідачем не було належним чином повідомлено Позивача про необхідність проведення періодичної повірки лічильника, що встановлений у належній їй квартирі, оскільки з наданих відповідачем рахунків за період листопад 2018 р.- лютий 2019 р. (а.с. 80-81) вбачається, що відповідач в рахунку на сплату комунальних послуг за листопад 2018 р., грудень 2018 р., січень 2019 р. попереджає споживача ОСОБА_1 про необхідність проведення споживачем повірки лічильника гарячої води та надання протягом 30-деннного строку документів про проведення повірки цього лічильника, а також зазначає, що у разі відсутності такої повірки нарахування оплати буде проводитися відповідно до норм споживання.
Колегія суддів критично ставиться до тверджень апеляційної скарги, що Позивачці раніше не надходили та нею не отримувались надані представником Відповідача копії рахунків Відповідача на сплату житлово-комунальних послуг за листопад 2018 року, грудень 2018 року, січень 2019 року, лютий 2019 року, оскільки на підтвердження зазначеного позивачкою не надано жодних доказів, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аргументи апеляційних скарг в частині неналежної оцінки доказів у справі зводяться до здійснення переоцінки зібраних у справі доказів, між тим апеляційний суд погоджується з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції. 
Скаржники не навели обґрунтованих доводів того, що суд першої інстанції не здійснив дослідження та оцінку певних доказів у справі, що могло вплинути на правильність вирішення спору по суті.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржників з рішенням суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника Концерну «Міські теплові мережі» – Губрієнко Альони Олегівни слід залишити без задоволення, а Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника Концерну «Міські теплові мережі» – Губрієнко Альони Олегівни залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: