ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4335/25 Справа № 189/39/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 14 листопада 2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 14 682,42 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами, складають між нею та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 листопада 2019 року має заборгованість в розмірі 46 965,93 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом – 14 245,19 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 12 947,00 грн.; заборгованості за пенею – 19 773,74 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 листопада 2014 року станом на 18 листопада 2019 року в розмірі 46 965,93 грн. та судовий збір в розмірі 1 921,00 грн.

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» – задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 листопада 2014 року станом на 18 листопада 2019 року в розмірі 46 965,93 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом – 14 245,19 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 12 947,00 грн.; заборгованості за пенею – 19 773,74 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 12 лютого 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору та перерахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 , а також існування заборгованості за кредитним договором. Суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги докази, які були подані позивачем. Крім того, вважала, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який би підтверджував отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем. 

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до пропуску позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 14 листопада 2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 14 682,42 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором (а.с.7).

Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 листопада 2019 року має заборгованість в розмірі 46 965,93 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом – 14 245,19 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 12 947,00 грн.; заборгованості за пенею – 19 773,74 грн. (а.с.4-5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок про те, що є підтвердженими обставини щодо отриманих позичальником кредитних коштів в розмірі згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, які відповідачем не повернуті, а тому наявні підстави для захисту прав кредитора зі стягненням основної суми боргу, відсотків за користування кредитом та пені.

Проте, колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Встановивши зазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тіла кредиту або відсотків матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано доказів надання/перерахування їй кредитних коштів, – колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.
Апеляційним судом встановлено та це вбачається з наданих позивачем доказів, що 14 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
Вказана Генеральна угода містить особистий підпис відповідача ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди Банк надає позичальнику строковий кредит в розмірі 14 682,42 грн. на строк 36 місяців шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 14 682,42 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в розмір 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 532,68 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат у відповідності з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Дата остаточного погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 листопада 2017 року.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання кредиту виконав та 14 листопада 2014 року відповідачем ОСОБА_1 отримано кредит в розмірі 14 682,42 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку.
Проте, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 листопада 2019 року має заборгованість в розмірі 46 965,93 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредитом – 14 245,19 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом – 12 947,00 грн.; заборгованості за пенею – 19 773,74 грн.
Таким чином, укладена між Банком та ОСОБА_1 . Генеральна угода від 14 листопада 2014 року містить всі істотні умови кредитування, а саме: суму кредиту, порядок надання позичальнику кредитних коштів в користування, строк кредитування, розмір процентів, порядок погашення кредиту та процентів, відповідальність за прострочення строків повернення кредиту, з якими погодилася позичальник.
Підписуючи Генеральну угоду ОСОБА_1 погодилася з усіма її умовами та у разі незгоди мала можливість звернутися до Банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін, однак з часу укладання угоди, своєї незгоди не висловлювала.
Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_1 в період з червня 2015 року по листопад 2018 року здійснювала добровільне погашення заборгованості за Генеральною угодою шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування.
Отже, ОСОБА_1 своїми діями засвідчила своє волевиявлення на укладення Генеральної угоди та погодження з її умовами, оскільки вчиняла дії, спрямовані на виконання умов – добровільне погашення заборгованості, розмір якої визнала при підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості за договором від 13 липня 2007 року, проте в повному обсязі свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків не виконала.
Згідно статті 525, частини першої статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Згідно зі статями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідач  ОСОБА_1  перестала належним чином виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість по тілу кредиту та процентам за користування кредитом.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено на підставі належних та допустимих доказів наявність беззаперечної заборгованості за спірним кредитним договором.
Однак, такі доводи є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку – розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.

Так, на підтвердження наявності заборгованості та її розміру Банком було надано апеляційному суду виписку з особового рахунку (по картці) за період з 14 листопада 2014 року по 05 вересня 2024 року.

Як вбачається з наданої виписки, відповідачем  ОСОБА_1  здійснювалось часткове погашення заборгованості за кредитним договором з червня 2015 року по листопад 2018 року, зокрема останній раз перед зверненням позивача до суду з позовом, 13 листопада 2018 року  ОСОБА_1  було здійснено погашення заборгованості в сумі 800,00 грн., що свідчить про факт укладення між Банком та позичальником кредитного договору, часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за вказаним договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

Судом встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 18 листопада 2019 року підтверджується випискою по кредитному договору і такий доказ був досліджений судом апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на спростування розрахунку заборгованості  ОСОБА_1  перед позивачем.

Вказане свідчить про те, що судом апеляційної інстанції було належним чином перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинним документом – випискою по кредитному договору.

Таким чином, надана Банком виписка по кредитному договору є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

Встановлено, відповідач  ОСОБА_1  користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами. Відповідач  ОСОБА_1 не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», не довела відсутність заборгованості. Також,  ОСОБА_1  клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини наявності кредитної заборгованості, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем  ОСОБА_1  кредитних коштів, про що свідчать підпис у Генеральній угоді, в якій між сторонами погоджено всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договором, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами та вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  про те, що матеріали справи не містять обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, – колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема випискою з особового рахунку, яка була перевірена апеляційним судом та визнає його належним та допустимим доказом у справі.

Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не заявляв відповідні клопотання.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли Банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а тому перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу  ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що умовами укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  кредитного договору від 14 листопада 2014 року визначено, що позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 30 листопада 2017 року. Останній платіж перед зверненням позивачем до суду з позовом на погашення кредитної заборгованості за тілом кредиту  ОСОБА_1  було здійснено 13 листопада 2018 року в розмірі 800,00 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, а з позовом до суду Банк звернувся 15 січня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Тому посилання відповідача на пропуск строку позовної давності є безпідставним та наслідки пропуску строку позовної давності у спорі, що розглядається, не підлягають застосуванню.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а наведені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Щодо стягнення з ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по пені в розмірі 19 773,74 грн. колегія суддів враховує наступне.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов, які включені до заяви позичальника чи містяться в Умовах і Правилах надання банківських послуг, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов та їх погодження сторонами кредитного договору, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Позовні вимоги щодо стягнення пені Банк обґрунтовував наявністю домовленостей про її розмір з огляду на зміст Умов та Правил надання банківських послуг.

Розроблені Банком умови договору приєднання повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що інша сторона договору лише приєднується до тих умов, з якими вона ознайомлена.

За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо ознайомлення позичальника  ОСОБА_1  з Умовами та Правилами надання банківських послуг колегія суддів вважає, що такі Умови та Правила не були частиною договору.

Зазначення у Генеральній угоді про ознайомлення позичальника з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає Банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Як вбачається з матеріалів справи, укладена між сторонами Генеральна угода від 14 листопада 2014 року не містить умов щодо відповідальності позичальника у вигляді пені за несвоєчасне погашення кредиту, будь-яких інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що у стягненні заборгованості по пені в розмірі 19 773,74 грн. слід відмовити, оскільки позивачем не доведено факт погодження між сторонами розміру та порядку нарахування пені.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по пені в розмірі 19 773,74 грн. – підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. У зв`язку з цим, заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року в частині визначеного до стягнення загального розміру заборгованості та судового збору – підлягає зміні, зменшивши стягнутий з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» розмір загальної заборгованості за кредитним договором з 46 965,93 грн. до 27 192,19 грн. та судового збору з 1 921,00 грн. до 1 112,21 грн. В іншій частині заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновки апеляційного суду щодо суті апеляційної скарги, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк», підлягає зміні, а цей розмір зменшенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з 1 921,00 грн. до 1 112,21 грн. (27 192,19 х 100 / 46 965,93 х 1 921,00 / 100 = 1 112,21).

Також на підставі статті 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 668,31 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по пені в розмірі 19 773,74 грн. – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по пені в розмірі 19 773,74 грн. – відмовити.

Заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року – змінити в частині визначеного до стягнення загального розміру заборгованості та судового збору, зменшивши стягнутий з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» розмір загальної заборгованості за кредитним договором з 46 965,93 грн. до 27 192,19 грн. та судового збору з 1 921,00 грн. до 1 112,21 грн.

В іншій частині заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року – залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 668,31 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров