ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21279/20                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 травня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого:          Бєлової Л.В.,
суддів:                    Безименної Н.В., Грибан І.О.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом (з урахуванням заяви про зміну предмету позову), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №273-20 від 07.07.2020 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку російської федерації ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №273-20 від 01.01.2020 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення з питання визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що ним здійснено повторний розгляд заяви позивача виключно з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМС постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2019 у справі № 826/4998/18.
Апелянт зазначає, що твердження позивача щодо її діяльності у соціальній мережі «Вконтакті», надані під час декількох співбесід, спростовують її твердження, на які посилається суд апеляційної інстанції у справі № 826/4998/18, щодо її побоювання за життя та здоров`я, оскільки вона відкрито та публічно через соціальні мережі висловлювала свої політичні та релігійні погляди з метою підтримки мусульман, відстоювання їх інтересів. Тому, ураховуючи висновки суду апеляційної інстанції та оцінюючи пояснення заявниці, її твердження про побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності за ознакою саме політичних і релігійних переконань прийняті, як правдоподібні.
Також апелянт наголошує, що враховуючи рекомендації суду апеляційної інстанції, досліджено обставини кримінального переслідування заявниці у країні походження. Проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що заявниця надає суперечливі твердження стосовно ключових обставин її кримінальної справи, які частково носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, що, у свою чергу, може свідчити про свідоме приховування нею певної інформації, яка має важливе значення для об`єктивного розгляду її заяви. Отже, немає підстав вважати, що кримінальна справа, порушена стосовно заявниці на території РФ є політично вмотивованою та є способом переслідування заявниці за політичні чи релігійні переконання.
Апелянт зазначає, що, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції, проаналізовано доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини у сучасному світі, від 22.02.2017; Хьюман Райтс Вотс, Росія: Наступ на свободу вираження поглядів, від 07.07.2017, «Нове законодавство робить замах на анонімність в Інтернеті» від 02.08.2017, якими заявниця обґрунтовує побоювання стати жертвою переслідувань та ув`язнення через її політичні погляди та систематичного порушення прав в РФ, встановлено, що вказане не стосується особисто заявниці та не може слугувати обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
На думку апелянта, серед фактів, повідомлених заявницею, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання її біженцем відповідно до умов, передбачених пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону.
Крім того, апелянт стверджує, що задоволення судом позовної вимоги про зобов`язання ДМС прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в дискреційні повноваження міграційного органу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від      25 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
У відзиві позивач зазначає, що висновки суду у справі № 826/4998/18 свідчать про те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже встановлено та підтверджено, що у разі повернення до країни походження у позивача існує реальний ризик бути підданою переслідуванню (а саме: щодо позивача відкрито кримінальну справу з максимальною межею покарання - довічне ув`язнення) за свої політичні та релігійні покарання. Протилежні міркування відповідача, зазначені у висновку відповідача про відмову у визнанні позивача біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчать про наміри відповідача переглянути обставини справи, які вже було встановлено рішенням суду.
Позивач зазначає про безпідставне твердження відповідача про те, що наявність у позивача двох малолітніх дітей - громадян України, є підставою для отримання дозволу на імміграцію в Україні, проте пункту 2 частини 5 статті 9 Закону України «Про імміграцію» визначають надання закордонного паспорту, який у позивача відсутній. Задля отримання закордонного паспорту позивачу необхідно звернутись до органів влади країни свого походження.
Також позивач наголошує, що відповідач необґрунтовано посилається на те, що суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження відповідача щодо прийняття рішення про визнання біженцем, оскільки відповідач повторно прийняв рішення про відмову у визнанні позивача біженцем, тому зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача не призводить до поновлення порушеного права позивача.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2025 року матеріали адміністративної справи № 640/21279/20 направлялись до Київського окружного адміністративного суду для належного оформлення.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 07 травня 2025 року.
У судовому засіданні, яке відбулось 07 травня 2025 року, задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи. Наступне судове засідання призначено на 28 травня 2025 року.
У судовому засіданні позивач та її представник - Чернілевська Катерина Геннадіївна заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. У своїх поясненнях позивач та її представник підтримали доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача - Вахненко Сергій Володимирович підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що оскаржуване рішення №273-20 від 07.07.2020 прийнято з дотриманням норм чинного законодавства України та є правомірним. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Оха Сахалінської області, є громадянкою рф, заборони на виїзд не мала, покинула територію рф 26.02.2015 та прибула 27.02.2015 легально, залізничним транспортом через пункт пропуску «Горностаївка».
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви громадянки України ОСОБА_2 , позивачка перебувала за її запрошенням на території України з 20.02.2015 по 31.05.2015, та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів особової справи № 2017 KV 0003 вбачається, що позивачка перебуваючи нелегально на території України, зверталась 08.02.2017 № 3 із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила, що була вимушена покинути рф з політичних та релігійних причин, зокрема у зв`язку зі зміною у 2010 році релігії з християнства на мусульманство, а також з адмініструванням з квітня по серпень 2013 року групи підтримки ув`язнених рф, оскільки користувачі соціальних мереж, а особливо мусульмани часто незаконно притягаються до кримінальної відповідальності з причин безпідставних звинувачень в екстремістській діяльності на території рф.
Враховуючи зазначене позивач вказала про неможливість повернення в рф, оскільки перебуває під особливою увагою рф, а також у зв`язку з відкриттям проти неї кримінальної справи. При цьому зазначила, що наведена інформація підтверджена інформацією по країні походження, зокрема: засудженням кубанської активістки за екстремістську діяльність, а саме: за публікації «Вконтакте»; порушенням кримінальної справи по відношенню до жительки Єкатеринбургу по статті розв`язання міжнаціональної розні за її підписку в соціальній мережі на організацію «Українська народна самооборона» та «Руський правий сектор», а також за її публікації на власній сторінці відеоматеріалів «Яхта путіна», фільм про майдан та ток-шоу українського телебачення «Хоробрі сердця». При цьому, УНА-УНСО та Правий сектор признані на території рф екстреміськими організаціями. Наведені у заяві обставини підтверджуються роздруківками з новин та публікацій Інтернет видань.
Під час співбесіди з працівниками ДМС в Київській області у лютому 2017 року позивачка повідомила, що коли вперше намагалася виїхати до України 05.12.2014 літаком за маршрутом «Краснодар-Москва-Київ», то як прилетіла з Краснодару в аеропорт «Домодедово», її зустріли працівники ФСБ, сказали, що викликають на допит в СІЗО ФСБ «Лефортово». Привезли на допит, 3-4 години була бесіда, потім відвезли в аеропорт «Внуково» і відправили назад в Краснодар, а там вже її зустріли батьки.
На питання працівників ДМС в Київській області, через що її викликали на допит, позивач повідомила, що проходила свідком по одній кримінальній справі. Була група в соцмережі «ВКонтакті» (називалася «ІНФОРМАЦІЯ_3»), яка займалася зборами грошей, продуктів харчування, одягу для ув`язнених-мусульман в рф, мусульманських мам-одиначок, дітей, які потребували допомоги. Група співпрацювала з сім`ями ув`язнених, а також підозрюваних, які знаходилися в СІЗО і просили допомоги (наприклад, грошей на оплату послуг адвоката і т.д.). Все, що збиралося в групі,   доходило до тих, хто просив допомоги. В групі вона була з 01.09.2013 по приблизно 5-10 жовтня 2013 року. Сама жодних дій в групі не проводила, просто числилася адміністратором, оскільки (наскільки пам`ятає) засновник групи ОСОБА_3 поставила її там адміністратором; пожертв не давала в цій групі, просто була адміністратором цієї групи в цей період. Не виставляла збори, не керувала якими-небудь грошовими засобами групи. Через 2 місяці, після того, як вона   покинула групу, дізналася про те, що засновник цієї групи виїхала з росії і знаходиться в Сирії, м. Алеппо. Наскільки їй відомо, виїхала вона через те, що мала проблеми - у неї був обшук вдома і їй сказали їхати з росії. Після виїзду засновника групи до Алеппо адміністратором залишилася ОСОБА_4 і ще якісь люди.
На питання працівників ДМС в Київській області, чому вона приїхали саме до України, відповіла, що має тут родичів та не мала на момент виїзду з рф інших документів (закордонного паспорту), що давало б змогу обирати країну для в`їзду.
Також позивачка на співбесіді повідомляла про бажання стати частиною українського суспільства, піти працювати та надалі жити в Україні.   
Окрім того, на питання щодо причин еміграції, позивачка повідомляла, що під час допитів від працівників ФСБ отримувала погрози фізичної розправи через те, що вона відмовлялась підписувати те, що вони хотіли. Більше того, обставини тиску та пригнічення її свідчать обшук за місцем її реєстрації в рф та вилучення закордонного паспорта.   
За результатом розгляду справи № 2017 KV 0003 щодо позивача, Управлінням ДМС в Київській області 01.03.2017 затверджено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту/
Управлінням ДМС в Київській області зазначив наступні підстави для відмови: зміна заявницею віросповідання не може тягнути за собою якісь переслідування, насилля чи які-небудь загрози в бік останньої в рф; щодо політичних мотивів виїзду заявниці з країни громадянської належності, то це твердження також не підтверджується, оскільки заявниця ніколи не була членом чи організатором політичних партій, угруповань чи інших об`єднань громадян, не вела політичної діяльності в рф, не приймала участь в політичних мітингах тощо; заявниця числиться в діючому переліку терористів та екстремістів під номер 833, наданому федеральною службою з фінансового моніторингу рф. Звісно ж заявниця заперечує свою причетність до будь-якої прямої чи побічної терористичної діяльності, однак можна припустити, що звинувачення проти заявниці не є безпідставними, а сама вона ухиляється від російського правосуддя; на територію України вона прибула 27.02.2015, а за захистом в Україні звернулася 08.02.2017, тобто майже через 2 роки. Тому із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявниця звернулася із порушенням вимог статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; заявниця не мала на меті приїжджати до України для звернення за захистом та отримання статусу біженця, не тікала від рф через побоювання за своє життя, здоров`я чи свободу, а просто їхала жити до своєї тітки за її запрошенням, що їй успішно вдавалось протягом двох років. Таким чином, в обставинах справи заявника присутні підстави вважати його не особою, яка потребує саме захисту в Україні, а мігрантом.
На підставі викладеного, Управління ДМС в Київській області дійшло висновку про недоведеність підстав вважати, що заявниця не може повернутися до російської федерації через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі.
На підставі вказаного висновку, наказом від 01.03.2017 № 15 Управлінням ДМС в Київській області, керуючись частинами четвертою, шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На підставі наказу від 01.03.2017 № 15 УДМС в Київській області позивачці оформлене повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючи з вказаним наказом, позивачка оскаржила його в адміністративному порядку до ДМС України, за результатом чого, відповідно до висновку від 10.07.2017 № ОС №2017KV0003, враховуючи необхідність з`ясування додаткових обставин щодо позивачки. Скарга позивача була задоволена, а наказ УДМС в Київській області - скасовано.
Наказом УДМС в Київській області від 20.07.2017 № 58, скасовано наказ від 01.03.2017 № 15 та прийнято для оформлення документи позивачки щодо вирішення питання про визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, позивачка мала довідку про звернення за захистом в Україні терміном дії до вересня 2020 року.
За результатами вивчення додатково зібраних відносно позивачки документів, УДМС в Київській області сформовано висновок від 02.11.2017 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 02.02.2018 № 04-18 позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказане рішення ДМС України від 02.02.2018 № 04-18 позивач оскаржила в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.03.2019 у справі №826/4998/18 за позовом ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2019 у справі №826/4998/18 скасовано рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким позов задоволено.
Визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України від 04-18 від 02.02.2018 про відмову у визнанні позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду в даній постанові.
При цьому, проаналізувавши всі публікації із загальнодоступних джерел, що містяться в матеріалах справи та документи щодо кримінального переслідування, колегією суддів встановлено причинно-наслідковий зв`язок між активною діяльністю позивача, пов`язану із відстоюванням прав мусульман, та кримінальним переслідуванням позивача з боку органів країни походження.
Апеляційний суд також констатував, що у своїй заяві позивач обґрунтовано зазначає про свої об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, оскільки вона відкрито та публічно через соціальні мережі висловлювала свої політичні та релігійні погляди з метою підтримки мусульман та відстоювання їх інтересів. Враховуючи активну громадську діяльність позивача в рф через соціальні мережі, позивач у разі повернення до рф може перебувати у реальній небезпеці, що в свою чергу відповідачем належним чином не досліджено при прийнятті рішення.
Колегія суддів дійшла висновку у справі №826/4998/18, що позивач через свою діяльність в соціальних мережах Інтернет щодо підтримки мусульман, які мали місце та не спростовані відповідачем, може претендувати на отримання статусу біженця, оскільки зазначені висловлювання позивача є саме підставою побоювання стати жертвою переслідувань, пов`язане з однією з ознак, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме політичних та релігійних поглядів.
Таким чином, виходячи з аналізу відомостей, зазначених позивачем міграційній службі, суду - під час судового розгляду даної справи, а також інформації саме про позивача з Інтернет-джерел, колегією суддів у справі №826/4998/18 встановлено наявність фактичних обставин на підтвердження того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками релігійних переконань можуть бути реальними.
Також колегія суддів у справі №826/4998/18 вважала необґрунтованими доводи відповідача про відмову позивачу у визнанні її біженцем у зв`язку з порушенням кримінальної справи на території російської федерації відносно позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вчинила будь-який злочин, що належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.
При цьому, твердження позивача щодо її обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та ув`язнення через її політичні погляди та систематичного порушення прав людини в рф підтверджується доповіддю Amnesty International 2016/17: Права людини у сучасному світі, від 22.02.2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, Хьюман Райтс Вотч, Росія: Наступ на свободу вираження поглядів, від 07.07.2017, «Нове законодавство робить замах на анонімність в Інтернеті», від 02.08.2017, які містяться в матеріалах справи.
Колегія суддів у справі №826/4998/18, зазначила, що з наданої позивачем інформації вбачається, що у країні її походження рф систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються релігійні права і свободи, що свідчить про обґрунтованість її побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, зокрема зі сторони державних органів.
Однак, відповідачем не проаналізовано належним чином вказані вище джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.
Колегія суддів у справі №826/4998/18 також встановила, що позивачка народила на території України двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_4, синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , батьком яких також значиться громадянин рф ОСОБА_7 . Зазначені діти позивачки набули громадянства України 12.12.2018.
Рішенням ДМС України від 17.07.2019 № 70-19, на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2019 у справі №826/4998/18, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області було зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області від 01.08.2019 № 463 призначено повторний розгляд заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Під час повторного розгляду заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області проведено додаткову співбесіду, оформлену протоколом від 15.11.2019, під час якої з`ясовували дані про родину позивача, її місця роботи, приналежність до політичних партій/рухів/організацій, шлях прибуття до України та обставини адміністрування нею групи «Вконтакті».
На питання представників ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області позивач повідомила, що група, яку вона адмініструвала називалась - « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (в перекладі «ІНФОРМАЦІЯ_5»), членами якої було більше шести людей ( ОСОБА_25 - Мінусінськ , Краснодарський край; ОСОБА_10 - С-Петербург, ОСОБА_4 , ОСОБА_11 (вона мала ще одну групу «ІНФОРМАЦІЯ_6». Група з`явилась у 2012 році, але хто був організатором позивачці невідомо. Вона ж прийшла в групу за 4-5 місяців до блокування групи (в кінці серпня 2013 була заблокована). Позивач назвала людей, яких знала, але були й інші, але вона не знає їх прізвищ. Метою створення групи було надання допомоги політичним в`язням - мусульманам, які були осуджені за статтями «тероризм» - гроші, речі, продукти тощо. В основному, ця допомога надавалась через знайомих. Звичайно, що група не допомагала тим, хто вчинив якийсь кримінальний злочин. Проте зазначила, що всім мусульманам інкримінують статтю «тероризм». Після заблокування «ІНФОРМАЦІЯ_5» позивачці зателефонувала ОСОБА_11 і повідомила, що вона добавила до своєї групи « ІНФОРМАЦІЯ_7 », в якій «провисіла 1.5 місяця», але жодними зібраннями коштів вона вже не займалась. ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 належали до « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Про порушення кримінальної справи позивач повідомила, що дізналась про це через 1,5 року після відкриття, яку відкрили 15.07.2015 за ч. 2 ст.205.4 («участие в терористическом сообщистве»). До батьків прийшли люди і розмовляли з ними, розпитуючи, коли позивач приїде. У 2018 році позивачці стало відомо, що вона   заочно заарештована за ст. 205.1. На сайті МВД рф вона фігурує, але жодних повісток, документів до батьків не приносили.
Про знайомство з ОСОБА_11 зазначила, що у 2011 або 2012 познайомилась з нею, вона проживала у Дагестані, але не була уродженкою, а переїхала з якоїсь іншої області. Ким вона працювала не знає, але мило вона варила, виготовляла шампуні, маски і продавала все це по інтернету.
Щодо питання про загрози у разі повернення в рф позивачка зазначила, що їй загрожує ув`язнення.
За результатом повторного розгляду матеріалів щодо позивачки ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.06.2020.
У висновку зазначено, що проаналізувавши обставини, які стали підставою для скасування рішення про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено наступне.
Детальні твердження заявниці щодо її діяльності в соціальній мережі «Вконтакті» надані під час декількох співбесід спростовують її твердження, на які посилається суд, щодо її побоювання за життя та здоров`я, оскільки вона відкрито та публічно через соціальні мережі висловлювала свої політичні та релігійні погляди з метою підтримки мусульман, відстоювання їх інтересів.
При цьому, відповідно до наданої заявницею інформації вона сповідує іслам (суніт) і не є членом жодної релігійної/політичної/військової/громадської організації та не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою/національною/релігійною належністю, політичними поглядами тощо.
Відповідно до проведеного аналізу матеріалів її особової справи інформації з доступних публічних джерел та її тверджень під час співбесід встановлено, що шукачка захисту не займалась політичною чи релігійною діяльністю, а свою активну громадську діяльність у групах «Вконтактій сама спростовує.
Отже, міграційний орган дійшов висновку про те, що, твердження позивача про побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності за ознакою саме політичних і релігійних переконань не приймаються як правдоподібні.
Разом з тим, у висновку зазначено, що у відкритих джерелах наявна інформація про переслідування з боку владних структур рф по відношенню до ОСОБА_1 .
Проведеним аналізом матеріалів о/с міграційним органом встановлено, що заявниця надає суперечливі твердження стосовно ключових обставин її кримінальної справи, які частково носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, що, у свою чергу, може свідчити про свідоме приховування нею певної інформації, яка має важливе значення для об`єктивного розгляду її заяви.
Водночас, звертає на себе увагу той факт, що як повідомила заявниця, вона була 4-5 місяців адміністратором групи «ІНФОРМАЦІЯ_5», діяльність якої було припинено через скарги користувачів соціальної мережі. Адміністратором групи « ІНФОРМАЦІЯ_5 » заявниця стала після того як відносно адміністраторів ОСОБА_19 (псевдонім - ОСОБА_19 ) та ОСОБА_21 були відкриті кримінальні справи, однак далі у співбесіді вона додає: «також хочу звернути увагу, що ОСОБА_22 також була адміністратором в «ІНФОРМАЦІЯ_5» до кінця, поки не заблокували групу. Потім, ОСОБА_23 , ОСОБА_17 теж були адміністраторами, і до них не застосовувались ніякі адміністративні заходи та не заводились кримінальні справи, не було ніяких переслідувань». Вказане свідчить, що сама по собі членство у групі «ІНФОРМАЦІЯ_5» не було підставою для переслідування владою рф.
Міграційний орган у висновку зазначив, що спростовує причинно-наслідковий зв`язок між діяльністю заявниці спрямованої на допомогу мусульманам і той факт, що у неї не виникало проблем з ФСБ у зв`язку з її попередньою релігійною активністю та тривалою участю в адмініструванні мусульманської групи «ІНФОРМАЦІЯ_5 соцмережі, однак проблеми виникли після її короткочасної (біля одного місяця) та лише номінальної участі в адмініструванні іншої групи «ВК» аналогічного спрямування під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3».-
Також у висновку зазначено, що не можна цілком виключати того, що заявниця приховала деякі обставини своєї справи і що вона або була поінформована, або якоюсь мірою залучена до діяльності, яка інкримінується згаданим учасницям групи «ВК» «ІНФОРМАЦІЯ_3».
При цьому, відповідно до наданих заявницею пояснень і документів у 2014 році працівниками ФСБ було здійснено обшук її житла з подальшою конфіскацією майна, однак вона мала процесуальний статус свідка у кримінальній страві. Проте, всупереч наданій нею інформації про те, що саме по собі адміністрування групи не було підставою для переслідування інших адміністраторів, вона виїхала за межі країни.
Міграційний орган визнав суперечливими твердження заявниці про те, що вона виїхала з країни лише з другої спроби, з тих підстав, що під час її першої спроби виїхати з рф працівники ФСБ затримали її в аеропорту, оскільки під час співбесіди 13.02.2017 вона зазначила, що у неї не було заборони на виїзд з рф та під час співбесіди 15.11.2019 вказала, що не мала ніяких обмежень у пересуванні після/відкриття кримінальної справи.
У зв`язку з наведеним ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області дійшло висновку, що немає підстав вважати, що кримінальна справа, порушена стосовно заявниці на території рф є політично вмотивованою та є способом переслідування заявниці за політичні чи релігійні переконання.
Щодо висновків колегії суддів у справі №826/4998/18 по відношенню до підтверджених обставин доповіддю Amnesty International 2016/17: Права людини у сучасному світі, від 22.02.2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, Хьюман Райтс Вотч, Росія: Наступ на свободу вираження поглядів, від 07.07.2017, «Нове законодавство робить замах на анонімність в Інтернеті», від 02.08.2017, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області зазначило, що вказані джерела вказують на систематичні порушення прав людини у рф, однак не обґрунтовують заявлені шукачкою захисту побоювання щодо її переслідування зі сторони державних органів у зв`язку її діяльністю по збору грошових коштів в Інтернеті.
Водночас міграційний орган зазначив, що вказане дійсно підтверджує наявність порушення прав людини у рф, обмеження свободи слова в інтернеті та практику фальсифікації кримінальних справ, однак це зазвичай стосується не пересічних громадян, а певної категорії політичних опонентів, правозахисників, журналістів, членів певних організацій.
На думку міграційного органу, ним було взято до уваги та проаналізовано в контексті обставин справи заявниці документи, на які вказала колегія суддів у справі №826/4998/18, однак, проведеним аналізом встановлено, що вказане не стосується особисто заявниці та не може слугувати обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Щодо встановлених колегією суддів у справі №826/4998/18 обставин народження позивачем на території України двох дітей, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області міграційний орган зазначив, що вказане надає заявниці можливість в установленому Законом України «Про імміграцію» порядку отримати дозвіл на імміграцію в Україні відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 вказаного Закону.
3 огляду на вищевказане, а також ураховуючи несвоєчасне звернення заявниці за захистом в Україні, ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області зробило висновок про те, що заявниця свідомо маніпулює обставинами своєї справи з метою уникнення повернення до рф для притягнення до кримінальної відповідальності.
На підставі вказаного висновку ЦМУ ДМС у місті Києві та Київський області, рішенням ДМС України від 07.07.2020 № 273-20 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що відповідно до даних Департаменту захисту національної державності СБ України від 07.07.2020 № 5/2/1-6820, позивач перебуває у міжнародному розшуку російськими правоохоронним органами у зв`язку з причетністю до діяльності міжнародних терористичних організацій.
Також Головне управління ГУ СБУ у м. Києві та Київській області листом від 16.01.2020 № 51/1-11/121-17 повідомило, що щодо позивачки відсутня інформація, яка згідно зі статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні.
Згідно з повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.07.2020 № 229, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» повідомило позивачку про відмову їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами І чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.
Вважаючи рішення ДМС України від 07.07.2020 № 273-20 протиправним, позивач звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав у заявлений спосіб.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що орган ДМС при повторному розгляду заяви позивачки про визнання біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправно проігнорував наявні у справі докази (публікації та загальновідомі обставини переслідування осіб у тому числі позивача, за відповідну здійснювану діяльність) та доводи позивача, піддавши у своїх висновках критиці та оцінці обставини, які були встановлені судом у справі № 826/4998/18, що суперечить положенням статті 129-1 Конституції України та частині четвертій статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).
За приписами пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закон №3671-VI у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема:
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд першої інстанції достовірно встановив, що позивач звернулась до органу ДМС з заявою-анкетою про визнання біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, всупереч положень частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, лише через майже два роки після легального перетину державного кордону України, тобто з порушенням законодавчо визначеного строку.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
За приписами частини шостої статті 6 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною шостою статті 8 Закону встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.
Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону № 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» від 29.04.2004 у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання». Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і не має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Верховний Суд у постановах від 10 та 15 травня 2019 року (справи №№816/25/17, 809/449/17), висловив правову позицію, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
З матеріалів справи вбачається, що члени групи «ВК «ІНФОРМАЦІЯ_5», адміністратором якої була позивач, переслідують і звинувачують у закликах до тероризму владою рф. Також у матеріалах справи наявна інформація щодо безпосереднього переслідування позивача правоохоронними органами рф, що вказує про обґрунтовані побоювання в разі повернення її на батьківщину. У відкритих джерелах також наявна інформація про переслідування з боку владних структур рф по відношенню до позивача, зокрема через її політичні та релігійні переконання.
Отже, проаналізувавши наявні у матеріалах справи публікації із загальнодоступних джерел та документи щодо кримінального переслідування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діяльністю позивача, пов`язану із відстоюванням прав мусульман та її кримінальним переслідуванням з боку органів країни походження.
Виходячи з викладених обставин справи у взаємозв`язку з вимогами закону та обставинами, встановленими рішенням апеляційного суду у справі №826/4998/18, колегія суддів вважає реальними побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками релігійних переконань у разі її повернення до рф.
У свою чергу, орган ДМС при повторному розгляду заяви позивача про визнання біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправно проігнорував наявні у справі докази (публікації та загальновідомі обставини переслідування осіб у тому числі позивачки, за відповідну здійснювану діяльність) та доводи позивача, піддавши у своїх висновках критиці та оцінці обставини, які були встановлені судом у справі № 826/4998/18, що суперечить положенням статті 129-1 Конституції України та частині четвертій статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідач не навів обґрунтованих доводів та не надав належних доказів, які б підтвердили його сумніви в достовірності свідчень позивача.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування рішення відповідача про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
Слід зазначити, що процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила).
За приписами пункту 6.6. розділу VI Правил, у разі якщо згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, ДМС зобов`язана прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідне рішення приймається ДМС протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення суду.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду про зобов`язання Державну міграційну службу України розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення з питання визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.
Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №273-20 від 07.07.2020 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, помилково зазначив дату спірного рішення, а саме: 01.01.2020 замість правильної дати - 07.07.2020, у зв`язку з чим, абзац другий резолютивної частини рішення суду підлягає викладенню у наступній редакції: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №273-20 від 07.07.2020 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту. У рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а абзац другий резолютивної частини рішення суду зміні з викладенням його у відповідній редакції. У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст.    243,    315,    317,    322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року       - змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції:
«Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №273-20 від 07.07.2020 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.».
У решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02.06.2025.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          Н.В. Безименна,

                                                                                                    І.О. Грибан