Постанова
Іменем України 
 
13 березня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 159/5846/23 
провадження № 61-13665св24   
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року в складі судді Лесика В. О., додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року в складі судді Лесика В. О., постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І. та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,
касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним фраудаторного правочину.
 
Позов мотивований тим, що 28 січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 у позику кошти в сумі 85 000 дол. США з терміном повернення суми позики до 31 липня 2018 року, гарантував її повернення, в тому числі за рахунок належного йому майна - земельної ділянки загальною площею 9,8062 га., кадастровий номер 0710400000:15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
 
На цей час позика не повернута, водночас, позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 28 грудня 2018 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Лехкобит Л. В., ОСОБА_2 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які стали її власниками. 
 
Позивач зазначав, що відчуження земельної ділянки відбулося за ціною нижче ринкової 1 667 049 грн. Незважаючи на це ОСОБА_2 , отримавши відповідні кошти за продаж земельної ділянки не використав їх для повернення боргу за розпискою.
 
Наявність простроченого зобов`язання, відсутність боржника на території України, відчуження ним земельної ділянки вказують на ознаки недобросовісності боржника та відсутність наміру повернути борг.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсним, з підстав фраудаторності, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 28 грудня 2018 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1549
вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 21 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18);
разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено сторонами у належній формі та сторони приступили до його фактичного виконання (проведена оплата та здійснено реєстрацію права власності за покупцями). Перед укладенням оспорюваного договору ОСОБА_2 був власником земельної ділянки, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою.
критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчать про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18;
зважаючи на викладене у своїй сукупності, суд приходить до однозначного висновку, що позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу земельною ділянкою. Судом не встановлені обставини про те, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, які порушують майнові інтереси кредитора і направленні на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вчинив право на зло».
позивачем не доведено також вчинення неправомірних дій відповідача, а саме того, що на день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було судове рішення або розпочато судове провадження про стягнення боргу за розпискою від 28 січня 2018 року того, що ОСОБА_2 не є платоспроможним чи не був таким на час зобов`язання про повернення боргу та його майновий стан унеможливлював чи унеможливлює виконання зобов`язання за договором позики на цей час. Не підтверджено будь-якими належними доказами і явно занижена ціна на земельну ділянку (1 667 049 грн) на що покликається позивач;
на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю вимог.
 
Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним фраудаторного правочину відмовлено;
так, як вбачається з матеріалів справи представником відповідача Романюком Л. С. який діє в інтересах ОСОБА_4 було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн;
представником відповідача Романюком Л. С., який діє в інтересах ОСОБА_4 надано суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір про надання правової допомоги від 14 липня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 із адвокатом Романюком Л.А.; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги та здійснення представництва №07 від 14 липня 2021 року від 23 листопада 2023 року; акт приймання-передачі наданих послуг (надання правничої допомоги) і здійсненого представництва згідно додаткової угоди від 23.11.2023 року до договору про надання правової допомоги від 22 травня 2024 року, квитанції про сплату ОСОБА_4 за надання правової допомоги за договором в загальній сумі 10 000 грн за правничу допомогу;
відтак, враховуючи викладене суд приходить до висновку, що справедливим та виваженим буде стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року:
апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) зроблено висновок, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".
у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для кваліфікації оспорюваного договору купівлі-продажу, як фраудаторного, ураховуючи такі обставини: на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 за борговою розпискою від 28 січня 2018 року, строк платежу за якою настав 31 липня 2018 року, також не звертався з такими вимогами до ОСОБА_2 і на час звернення до суду із позовом; позивачем не подано доказів про те, що оспорений договір купівлі-продажу укладено між ОСОБА_2 та покупцем, який є родичем, близькою, чи пов`язаною із ОСОБА_2 людиною; на час укладенням оспорюваного договору ОСОБА_2 був власником земельної ділянки, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою; 
при розгляді справи № 159/2179/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, та справи за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування з чужого незаконного володіння майна - земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер 0710400000:15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 (справа 159/4766/21) судом встановлено про проведення повного розрахунку між сторонами за укладеним договором, відповідність ціни предмету договору, проведення державної реєстрації правочину та реєстрації речового права за покупцем; позивачем не подано доказів про явно занижену ціну земельної ділянки, що була предметом оспореного договору купівлі-продажу;
суд першої інстанції встановивши, що позивач не довів тих обставин, на які він покликався при зверненні до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав фраудаторності, дійшов правильного висновку про відмову в позові.
апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про ненадання судом правової оцінки доказам щодо неплатоспроможності ОСОБА_2 , оскільки з наданої позивачем Інформації вбачається, що арешт на майно ОСОБА_2 накладено 10 липня 2023 року, в той час оспорений правочин укладено у 2018 році;
доводи апеляційної скарги про вчинення оспореного правочину на шкоду кредитору, як і посилання на ці обставини в поданому позові, не підтверджені належними та допустимими доказами;
при ухваленні додаткового рішення в справі про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував приписи статей 137, 141 ЦПК України, правові висновки Верховного Суду, врахувавши складність справи, виконану адвокатом роботу, обґрунтовано зменшив заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши з позивача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
аргументи апеляційної скарги на додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду від 03 червня 2024 року про неврахування судом правових позицій Верховного Суду у справах № 285/5547/21 від 10 січня 2024 року, № 346/2744/21 від 22 квітня 2024 року апеляційний суд відхилив у зв`язку з таким;
відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 14 липня 2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «Леонід Романюк» (далі - Бюро) та ОСОБА_4 , останній доручив представництво його інтересів в суді у справі № 159/5846/23. Згідно з пунктом 3.1 Договору розмір гонорару визначається в Акті виконаних робіт. Додатковою угодою від 23 листопада 2023 року до Договору про надання правничої допомоги від 14 липня 2021 року, Бюро надає правову допомогу у справі 159/5846/23.  Пунктом 3 Додаткової угоди визначено, що правнича допомога вважається належним чином наданою після підписання акту приймання-передачі. Згідно з пунктом 3.2 Додаткової угоди, Бюро надає Клієнту акт приймання-передачі в трьохденний строк з дня ухвалення судового рішення, в якому зазначається зміст наданої допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті. Клієнт підписує Акт приймання-передачі протягом 5 днів з моменту отримання акту;
акт приймання-передачі наданих послуг підписано 22 травня 2024 року, після проголошення судом рішення у даній справі, відповідно до умов укладеного Договору про правову допомогу. Наведене вказує на відмінність фактичних обставин у даній справі та у справах, що були предметом розгляду Верховного Суду, зокрема, щодо визначення між відповідачем та представником у справі строків встановлення розміру витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, які наступають після проголошення судового рішення, що унеможливлює подання відповідних доказів до закінчення судових дебатів.  Оскільки адвокат Романюк Л.С. дійсно надавав правову допомогу, на підтвердження повноважень подав ордер, Договір та Додаткову угоду, некоректне заповнення графи щодо дати укладення Договору на професійну правничу допомогу не слугує підставою для відмови у її відшкодуванні відповідачу ОСОБА_4 .
 
Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року:
заяву ОСОБА_8  про стягнення витрат на професійну правничу допомогу;
ухвалено додаткове рішення яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн. 
 
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими доказами, а саме: договором про надання правової допомоги від 25 жовтня 2023 року №25, Актом прийому-передачі від 05 вересня 2024 року.  Відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 25 жовтня 2023 року, укладеного між Адвокатським бюро «Леонід Романюк» (далі - Бюро) та ОСОБА_4 , останній доручив представництво його інтересів в суді у справі № 159/5846/23. Згідно з пунктом 3.1 Договору розмір гонорару визначається в Акті прийому-передачі наданих послуг по конкретній справі, підписаного сторонами, в якому зазначаються номер справи, присвоєної судом та зазначається вартість погодинної оплати не менше 1500 грн допускається встановлення фіксованого розміру винагороди. Відповідно до Акту прийому-передачі наданих послуг по правовій допомозі у Волинському апеляційному суді від 05 вересня 2024 року, представник вивчив та провів правовий аналіз апеляційної скарги, підготував та подав відзив на апеляційну скаргу, підготував клопотання про проведення судової експертизи давності складання документа, взяв участь в судовому засіданні 4 вересня 2024 року, підготував заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу. Вартість наданих послуг сторони визначили в Акті у розмірі 30 000 грн;
акт виконаних робіт підписано 05 вересня 2024 року, після проголошення судом рішення у цій справі, відповідно до умов укладеного Договору про правову допомогу. Наведене вказує на неможливість подання стороною до закінчення судових дебатів доказів на обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки їх розмір згідно з Договором, визначається в Акті прийому передачі, який складається після проголошення судового рішення. Отже фактичні обставини у даній справі та у справах, що були предметом розгляду Верховного Суду - №285/5547/21 від 10 січня 2024 року, № 346/2744/21 від 22 квітня 2024 року, на які посилається представник позивача, заперечуючи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, є відмінними;
разом з тим, з урахуванням складність справи, виконану роботу адвокатом, ту обставину, що хоча і представник підготував клопотання про призначення експертизи, однак відкликав його, колегія суддів вважає, що розмір гонорару, визначений позивачем та адвокатом, є неспівмірним з обсягом виконаних робіт та є дещо завищеним. Тому оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для сторони, колегія суддів, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню частково з відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
 
Аргументи учасників справи
 
15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, в якій просив:
оскаржені рішення судів скасувати та ухвалити нове рішення: 
визнати недійсним, з підстав фраудаторності, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, посвідчений 28 грудня 2018 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. за реєстровим № 1549;
відмовити в задоволенні заяв представника відповідача ОСОБА_4  про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Відмовляючи в позові, та залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суди вказали, що оспорюваний правочин не може бути визнаний недійсним з підстав його фраудаторності, оскільки на час його укладення ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 за борговою розпискою від 28 січня 2018 року. Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року по справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши наступне: «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора». До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 по справі №910/12093/20. Означені правові висновки не були взяті до уваги апеляційним судом, попри те, що ОСОБА_1 посилався на них в своїй апеляційній скарзі на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року;
судами також не взято до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував щодо наявності в нього грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 , строк виконання якого настав до моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28 грудня 2018 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. за реєстровим №1549. Апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги на основне рішення, вказав також, що позивачем не подано доказів про те, що відповідачі по справі є родичами, близькими людьми, чи пов`язаними особами. Разом з тим, апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що суд першої інстанції задовольнив клопотання адвоката позивача ОСОБА_5 про витребування матеріалів цивільних справ: № 159/2179/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Лехкобит Л. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно; №159/4766/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння. В означених справах наявні заяви по суті спорів та з процесуальних питань, відомості в яких підтверджують те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є пов`язаними особами. Також апеляційний суд хибно вказав, що оскільки спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, то договір купівлі-продажу земельної ділянки не може бути визнаним недійсним з підстав фраудаторності. Апеляційним судом не враховано, що: контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа; відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна. Подібний за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 20 серпня 2024 року по справі № 947/37261/21. Апеляційний суд вказаних обставин не перевірив, тому зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу;
заява про стягнення витрат на правову допомогу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Романюка С. Л. не містить обґрунтувань поважності причин не подання доказів суду на підтвердження понесених ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі. Аналізуючи означені попередньо процесуальні норми Верховний Суд у своїй постанові від 10 січня 2024 року по справі №285/5547/21 прийшов до наступного висновку: «у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат». Однак, судами, означений правовий висновок врахований не був. 
аналогічної помилки допустився Волинський апеляційний суд при прийнятті додаткової постанови від 16 вересня 2024 року. 07 вересня 2024 адвокатом Романюком Л. С. в інтересах ОСОБА_4 було подано до Волинського апеляційного суду заяву про стягнення витрат на правничу допомогу. В заяві стверджується, з посланням на договір №25 про надання правничої допомоги та здійснення представництва, що розмір гонорару адвоката за даним договором є фіксованим. Разом з тим, ні до відзиву на апеляційну скаргу, ні до закінчення судових дебатів представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Романюк Л. С. доказів понесення відповідачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не подав, хоча міг це зробити безперешкодно.Оскільки винагорода адвоката Романюка Л. С. по справі ніби то була погоджена як фіксована (така, що не залежить від кількості годин, що витрачені адвокатом на надання правничої допомоги та обсягу виконаних робіт по справі), то адвокат не був позбавлений можливості подати докази понесених відповідачем ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу одночасно з відзивом на апеляційну скаргу, або до закінчення судових дебатів. Однак, цього зроблено не було;
зі сканкопій ордерів на надання правничої (правової) допомоги серії АС №1075789 та АС №1101802 вбачається, що вони видані адвокатським бюро «Леонід Романюк» на підставі договору про надання правової допомоги №25 від 25 жовтня 2023 року. Однак, до заяви про стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції договір між адвокатським бюро «Леонід Романюк» та ОСОБА_4 № 25 від 25 жовтня 2023 року взагалі не було додано. Означений договір було подано до Волинського апеляційного суду разом із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції від 07 вересня 2024 року. У пункті 5.8 договору № 25 про надання правничої допомоги та здійснення представництва від 25.10.2023 вказано (цитата): «5.8. Договір про правову допомогу №7 від 14 липня 2021 року, складений між сторонами, втратив силу». Відтак, станом на 25 жовтня 2023 року умови договору № 07 про надання правової допомоги від 14 липня 2021 року та додаткова угода до нього від 23 листопада 2023 року були нечинними та не могли регулювати правовідносини між АБ «Леонід Романюк» та ОСОБА_4 по справі №159/5846/23. Натомість адвокат Романюк Л. С. подав до суду першої інстанції означені нечинні договори, як доказ на підтвердження факту понесених ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу. Цим самим адвокат Романюк Л. С. та відповідач ОСОБА_4 діяли недобросовісно. У матеріалах цивільної справи №159/5846/23 наявні два ордери АС №1075789, що видані адвокатом Романюком Л. С. (один з них електронний, що згенерований в ЄСІТС «Електронний суд»), з різними даними щодо: дати видачі; реквізитів договору про надання правової допомоги;  номеру судової справи (електронний ордер виданий по справі №159/4766/21). Означене свідчить, що адвокат Романюк Л. С. не підтвердив в судах першої та апеляційної інстанцій належними доказами право на представництво інтересів відповідача ОСОБА_4 по справі №159/5846/23.
 
22 жовтня 2024 року ОСОБА_2 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником Мартинюк О. І., на постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, в якій просив:
оскаржену постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року скасувати;
            передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
апеляційним судом не визначалася дата та час судового засідання щодо розгляду апеляційної скарги позивача на основне рішення. Відтак, учасники справи не отримували повідомлення про виклик в судове засідання щодо розгляду означеної апеляційної скарги ОСОБА_1 ;
про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням. Законодавець, закладаючи в процесуальному законі означену правову норму, керувався принципом дотримання права учасників на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод). Ключовим елементом даного принципу є право особи бути присутньою в судовому засіданні та надавати свої пояснення (заперечення, обґрунтування щодо правової позиції по справі тощо);
апеляційний суд своїми діями фактично позбавив ОСОБА_2 права бути присутнім в судовому засіданні під час перегляду справи, в якій він є відповідачем. Відтак, Волинським апеляційним судом було порушено вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення учасників справи про дату та час судового засідання, а постанова від 04 вересня 2024 року по справі № 159/5846/23 повинна бути скасована в частині розгляду апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року.
 
14 листопада 2024 року  ОСОБА_4 через підсистему Електронний суд подав відзив, який підписаний представником Романюком Л. С., на касаційну скаргу ОСОБА_2 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, в якому просив:
касаційну скаргу залишити без задоволення;
постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року залишити без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що 
представник ОСОБА_4 не погоджується з касаційною скаргою представника ОСОБА_2 на постанову від 04 вересня 2024 року Волинського апеляційного суду, вважає її необґрунтованою;
02 липня 2024 року в електронному кабінеті підсистеми Електронний суд ЄСІТС згідно довідки про набрання законної сили ухвали Волинського апеляційного суду була зареєстрована ухвала апеляційного суду про відкриття провадження по справі. Згідно даних електронного суду ухвала суду була направлена на адресу всіх учасників справи, в тому числі ОСОБА_2 та його представниці ОСОБА_12 , окрім ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , які не зареєстровані в електронному кабінеті підсистеми Електронний суд. Всі участники справи були належним чином повідомлені апеляційним судом про відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року;
10 вересня 2024 року Волинським апеляційним судом через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС було надіслано всім сторонам по справі, в тому числі ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_12 , за виключенням ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , судову повістку про виклик до суду на 09 год. 00 хв. 13 вересня 2024 року по справі № 159/5846/23. З наведеного вбачається, що Відповідачу по справі ОСОБА_2 та його представниці ОСОБА_12 заздалегідь було відомо згідно даних електронного кабінету підсистеми Електронний Суд, в якому вони зареєстровані, що в апеляційному суді Волинської області розглядається апеляційна скарга ОСОБА_1 , поданою його представницею позивача ОСОБА_17 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року по справі №159/5846/23, однак не цікавились провадженням у даній справі, не добросовісно користувалися належними їм процесуальними правами, при цьому необґрунтовано звинувачуючи апеляційний суд у неналежному повідомленні про розгляд апеляційної скарги;
звертає на себе увагу суперечлива поведінка представниці ОСОБА_2 , яка в касаційній скарзі до Верховного Суду зазначає, що додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року не стосується прав та інтересів ОСОБА_2 , натомість постанова Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року зачіпає права та законні інтереси ОСОБА_2 , не вказуючи при цьому - які самі права та законні інтереси? З огляду на вище наведене, висновується, що подання представником ОСОБА_2 скарги до Верховного Суду з вимогою скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року по справі № 159/5846/23 в частині залишення без змін рішення Ковельського міськрайонного суду від 21 травня 2024 року в цій справі та передати справу на новий розгляд до Волинського апеляційного суду, це при тому, що рішеннями місцевих судів по даній справі не порушуються приватноправові інтереси та законні права ОСОБА_2 , є доказом того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в цій справі №159/5846/23 є пов`язаними особами, маючи одну і ту саму мету - безпідставно скасувати судові рішення місцевих судів по даній справі.
 
16 листопада 2024 року  ОСОБА_4 через підсистему Електронний суд подав відзив, який підписаний представником Романюком Л. С. , на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив:
касаційну скаргу залишити без задоволення;
рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року залишити без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що: 
договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2018 року був предметом розгляду місцевими судами та Верховним Судом щодо недійсності, починаючи з 2019 року;
фігурантом зазначених судових справ як позивач стабільно виступав ОСОБА_2 , який позиціонував себе по цій справі № 159/5846/23 вже як відповідач, будучи пов`язаною особою з позивачем в справі ОСОБА_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , звертаючись з позовною заявою до Ковельського міськрайонного суду про недійсність фраудаторного правочину від 28 грудня 2018 року. Факт зацікавленості ОСОБА_2 , як спосіб добитись в судах перегляду судових рішень щодо законності договору від 28 грудня 20218 року купівлі-продажу земельної ділянки з іншим предметом і підстав позову, є ініціювання ОСОБА_2 позову його пов`язаної особи ОСОБА_1 про недійсність фраудаторного правочину у вигляді нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 грудня 2018 року земельної ділянки площею 9,8062 га ,кадастровий номер 0710400000:15:008:0108, що було предметом розгляду попередніми судами. Тобто , в такий спосіб ОСОБА_2 та його представники намагаються добитися судового перегляду рішення попередніх судів, в тому числі і Верховного Суду, щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у визнанні недійсним договору купівлі-продажу. Обґрунтування пов`язаності в цій справі між собою інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , підтверджується відсутністю оригіналу боргової розписки від 28 січня 2018 року , складеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Позивач по справі та його представниця ,незважаючи на клопотання представника ОСОБА_4 в суді першої та апеляційної інстанції , так і не пред`явила місцевим судам оригіналу розписки, що може свідчити про відсутність останньої як такої, з чого можна прийти до висновку про надуманість підстав позовних вимог. ОСОБА_1 є боржником згідно кредитного договору від 11 липня 2016 року на суму 28 051,51 грн перед АТ «ПриватБанк» в справі № 159/680/21 (а. с. 58-59); заборгованість в сумі 103 152,18 грн перед іншими кредиторами в справі № 0306/3847/2012 (а. с. 60-61) ; заборгованість у сумі 22 429,55 Євро в справі №159/1642/19, договір позики від 25 березня 2016 року. І в той же час 28 січня 2018 року ОСОБА_1 позичає ОСОБА_2 85 000 доларів США, що викликає глибокий сумнів у кредитоздатності ОСОБА_1 та достовірності боргової розписки від 28 січня 2018 року;
пред`являючи судам копію боргової розписки від 28 січня 2018 року, ОСОБА_1 не дав судам чіткого пояснення про те, яким законним чином він 28 січня 2018 року перевіз суму валюти в готівці в розмірі 85 000 доларів США через державний кордон України і Республіка Латвія , і де він такі гроші взяв, з огляду на наявність у нього заборгованості по кредитам у фінансових установах України, фізичним особам, докази чого наведені вище;
ОСОБА_1 не надав судам доказів, що він звертався до суду щодо стягнення заборгованості в розмірі 85 000 доларів США з ОСОБА_2 згідно копії боргової розписки від 28 січня 2018 року;
з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 44) вбачається, що ОСОБА_2 є власником з 27 грудня 2004 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки там же загальною площею 368,5 кв. м. З цього факту висновується, що позивач ОСОБА_1 мав забезпечення боргової розписки від 28 січня 2018 року у вигляді іншого майна боржника, а не тільки земельної ділянки в місті Ковель, по якій за ініціативою ОСОБА_2 зосередився в його інтересах пов`язана особа з ним особа ОСОБА_1 ;
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до суду лише після спливу майже 5-ти років після складання боргової розписки від 28 січня 2018 року , при цьому не вимагаючи за цей весь час від ОСОБА_2 повернення боргу в розмірі 85 000 доларів США. звертаючись 02 жовтня 2023 року з позовними вимогами до суду, ОСОБА_1 не просив суд першої інстанції поновити йому строк звернення до суду, враховуючи ту обставину, що строк повернення заборгованості по розписці від 28 січня 2018 року, сплив 31 липня 2018 року. З огляду на приписи статті 257 ЦК України загальна позовна давність в Україні встановлена тривалістю три роки. Представник ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву в суді першої інстанції заявив про застосування строку позовної давності щодо боргової розписки ОСОБА_2 від 28 січня 2018 року;
пунктом 2.2 договору купівлі-продажу від 28 грудня 2018 року земельної ділянки стверджується, і сторони договору погодились з цим, що вартість земельної ділянки, що відчужується за договором, встановлена Висновком експерта від 21 листопада 2018 року, як суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_25 у розмірі 1 667 049 грн;
позивачем не доведено, що: на день укладання договору від 28 грудня 2018 року купівлі-продажу земельної ділянки було судове рішення або розпочате судове провадження про стягнення боргу з ОСОБА_2 за розпискою від 28 січня 2018 року; ОСОБА_2 не є платоспроможним чи не був таким на час зобов`язання про повернення боргу та його майновий стан унеможливлював чи унеможливлює виконання за договором позики на цей час. Доказами того, що договір реєстровий №1549 купівлі-продажу від 28 грудня 2018 року земельної ділянки виконувався сторонами договору є та обставина, що згідно пункту 2.1 цього договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 1 667 049 грн та пункту 2.3. договору встановлено, що сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договори до підписання цього договору та його нотаріального посвідчення.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2024 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року повернуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року: 
            відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року: 
            відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року. 
 
20 листопада 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року:
клопотання ОСОБА_4 про продовження строку на подання відзивуна касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено;
продовжено ОСОБА_4 , строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 ;
справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалах Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року вказано, що:
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 06 жовтня 2022 року по справі № 904/624/19; від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20; від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21; від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21; від 31 січня 2024 року у справі № 758/9989/16-ц; від 11 квітня 2024 року у справі № 344/12148/23; від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу;
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Фактичні обставини
 
Відповідно до копії боргової розписки від 28 січня 2018 року відповідач у справі ОСОБА_2 отримав у позивача ОСОБА_1 позику в розмірі 85 000 USD, яку зобов`язувався повернути до 31 липня 2018 року. Цією розпискою гарантував повернення боргу наявною земельною ділянкою площею 9,8062 га., кадастровий номер 0710400000:15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 , та належить йому на праві власності. На вимогу кредитора ОСОБА_1 зобов`язувався передати ділянку в заставу, а також сплачувати проценти в розмірі 5% від суми позики.
 
28 грудня 2018 року між ОСОБА_2 , в інтересах та від імені якого діяв  ОСОБА_7 за довіреністю, посвідченою нотаріусом міста Москви Черніговим І. О. (реєстраційний № 77/797-н/77-2018-25-2242 від 28 листопада 2018 року), та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1549.
 
Предметом договору купівлі-продажу є передача продавцем ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_7 , у власність покупців ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 9,8062 га, кадастровий номер 0710400000:15:008:0108, що розташована по АДРЕСА_1 . У пункті 2 цього договору сторони погодили вартість земельної ділянки в розмірі 1 667 049 грн і ствердили факт повного розрахунку до підписання і нотаріального посвідчення договору.
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звертався з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, з підстав відсутності у представника повноважень на відчуження земельної ділянки від його імені з посиланням на статтями 203, 215, 232 ЦК України.
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03 червня 2021 року в справі № 159/2179/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97701149) в задоволенні позову  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_26 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, відмовлено повністю.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року в справі № 159/2179/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101784141): 
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_7 задоволені частково;
рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено частково;
визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 грудня 2018 року між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. за реєстраційним номером № 1549;
скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер 0710400000:15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 ;
рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса, залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року в справі № 159/2179/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107878126): 
касаційну скаргу ОСОБА_4 , підписану адвокатом Романюком Л. С., задоволено частково.
постанову Волинського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності скасовано; 
рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності залишено в силі;
рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
У серпні 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_6 , звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з чужого незаконного володіння майна - земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер 0710400000:15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року в справі № 159/4766/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112082018): 
у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено;
скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року в справі № 159/4766/21.
 
Постанову Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року в справі № 159/4766/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114109280): 
апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану від його імені представником ОСОБА_27 задовольнити;
            рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року і додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову; 
витребувано від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 9,8062 га кадастровий номер 0710400000:15:008:0108, яка розташована на АДРЕСА_1 .
 
Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 159/4766/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117624208): 
касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Романюка Л. С., задоволено;
постанову Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року, додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року скасовано; 
рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2023 року залишено в силі.
 
Позиція Верховного Суду
 
Щодо суті справи 
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
 
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
 
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
 
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
 
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
 
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. 
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:
«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
 
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: 
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
 
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
 
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).
 
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
 
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).
 
Касаційний суд вже зауважував, що:             недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
 
Цей суд звертав увагу, що:
відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24));
мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));
застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24));
тлумачення статті 220 ЦК України свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання договору недійсним, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18))
 
Касаційний суд зауважує, що:
            зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;
для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається: 
при відмові в задоволенні позову про визнання недійсним внаслідок фраудаторності договору купівлі-продажу земельної ділянки суди вважали, що: позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу земельною ділянкою; на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 був власником земельної ділянки, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою; позивачем не доведено також вчинення неправомірних дій відповідача, а саме того, що на день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було судове рішення або розпочато судове провадження про стягнення боргу за розпискою від 28 січня 2018 року, того, що ОСОБА_2 не є платоспроможним чи не був таким на час зобов`язання про повернення боргу, та його майновий стан унеможливлював чи унеможливлює виконання зобов`язання за договором позики на цей час. Не підтверджена будь-якими належними доказами і явно занижена ціна на земельну ділянку (1 667 049 грн);
суди не звернули уваги, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір; відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна;
суди не врахували, що для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника;
в позові, зокрема, вказувалося, що внаслідок укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач не може повернути кошти. У постанові КЦС від 27 липня 2019 по справі №405/1820/17 зроблено висновок, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу. Відчуження земельної ділянки відбулося за ціною, значно нижчою ринкової , - за 1 667 049 грн (див. а. с. 1 - 2, том 1);
як свідчать матеріали справи до позову додано копію дубліката договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 березня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку, в пункті 3 якого вказано, що ринкова вартість земельної ділянки 1 961 240 грн (див. а. с. 7, том 1);
в суді першої інстанції представником позивача 27 березня 2024 року через Електронний суд заявлено клопотання про витребування матеріалів цивільних справ №159/2179/19 та №159/4766/21, оскільки вони додатково можуть підтвердити обставини фраудаторності (а. с. 139 - 140, том 1). Як свідчить відеозапис судового засідання в режимі відеоконференції № 2665837 від 28 березня 2024 року, в якому було закрито підготовче засідання, суд першої інстанції це клопотання не розглядав, а вказав, що воно буде вирішено пізніше (а. с. 144, том 1); як свідчить відеозапис судового засідання в режимі відеоконференції № 2889513 від 21 травня 2024 року (а. с. 194, том 1) суд першої інстанції вказав, що задовольняє клопотання про витребування матеріалів цивільних справ №159/2179/19 та №159/4766/21 та оглянув ті судові рішення, які є в матеріалах цієї справи;
в апеляційній скарзі представник позивача вказувала, зокрема, що: суд першої інстанції не надав оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження неплатоспроможності відповідача ОСОБА_2 . Зокрема, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №353207448 від 06 листопада 2023 року вказує на те, що усе наявне у власності ОСОБА_2 нерухоме майно знаходиться під арештом. Підстава арешту: постанова державного виконавця Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні НОМЕР_1. Сума боргу за виконавчим провадженням - 2 093 890,18 грн; та обставина, що ОСОБА_1 не стягував в судовому порядку з ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики не може бути підставою для відмови у визнанні недійсним з підстав фраудаторності договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 2018 приватним нотаріусом за реєстровим № 1549. Оскільки, ОСОБА_1 управнений самостійно визначати, коли йому реалізовувати своє право на звернення до суду з відповідним позовом. Тим паче, що позовна давність, з огляду на положення пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ОСОБА_1 не пропущена; в підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 28 березня 2024 року, судом було запропоновано повернутися до розгляду означеного клопотання в першому засіданні по суті справи. Представник позивача не заперечувала щодо пропозиції суду. Разом з тим, в першому засіданні по суті справи, яке відбулося 21 травня 2024 року, суд оголосив, що клопотання представника позивача було задоволено. Під час оголошення матеріалів справи, суд оголосив лише рішення судів у справах №159/2179/19 та №159/4766/21, що також свідчить про те, що суд не задовольнив клопотання позивача (задовольнив частково), адже позивач просив витребувати усі матеріали означених судових справ. Клопотання про витребування матеріалів цивільних справ №159/2179/19 та №159/4766/21 подавалося представником позивача з метою ознайомлення з даними справами, щоб отримати додаткові докази на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки є фраудаторним правочином. Однак суд своїми діями унеможливив реалізацію позивачем/його представником права на ознайомлення з витребуваними матеріалами (див. а. с. 236 - 239, том 1);
суди по суті не перевірили, чи існують підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), зокрема, щодо використання учасниками цивільного обороту приватного інструментарію всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та для зменшення обсягу майна боржника, щодо того, чи відповідала, ціна вказана в договорі, ринковій ціні на момент вчинення договору.
 
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову. Тому судові рішення належить скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. З урахуванням того, що судові рішення підлягають скасуванню, то інші підстави касаційного оскарження суд не аналізує, і касаційну скаргу ОСОБА_2  слід задовольнити частково.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Щодо оскарження додаткових рішень
 
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
 
З урахуванням того, що рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року та постанова Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року підлягають скасуванню, то додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року теж слід скасувати.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи. 
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1  дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу  ОСОБА_1  належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
З урахуванням того, що судові рішення підлягають скасуванню, то інші підстави касаційного оскарженні суд не аналізує, і касаційну скаргу ОСОБА_2  слід задовольнити частково.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_6 , задовольнити частково.
 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року скасувати та передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року, постанова Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, додаткова постанова Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                        В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                  Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко