ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14988/23	Головуючий у 1-й інстанції   Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/118/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря - Дідух М.Є. 
та сторін: відповідача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Костової Н.З., представника позивача — адвоката Матуса Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/14988/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Костова Наталія Зіновіївна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2024 року, повний текст якого виготовлено 04 листопада 2024 року, та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.10.2024, ухвалених суддею Марциновською І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у порядку поділу майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :
       у серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у порядку поділу майна подружжя.
       Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 21.09.2008 до 26.08.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти сторони придбали таке майно:
1) транспортний засіб марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , дата реєстрації 13.12.2011;
2) транспортний засіб марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , дата реєстрації 23.01.2018;
3) транспортний засіб марки «Renault Fluence», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , дата реєстрації 28.07.2018.
       Позивач зазначила, що відповідно до ст. 60 СК України указане майно належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності. Разом з тим відповідач без згоди позивача відчужив транспортні засоби марки «Renault Master» та марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», а отримані від продажу кошти використав не в інтересах сім`ї.
       Також станом на даний час транспортний засіб марки «Renault Fluence» перебуває в одноособовому володінні та користуванні відповідача.
       Домовленість про здійснення права спільної сумісної власності щодо указаного майна між сторонами відсутня. У добровільному порядку компенсувати позивачу вартість 1/2 частки даних транспортних засобів відповідач відмовляється.
       За таких підстав позивач просить: 1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 грн; 2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 грн; 3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Fluence», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , у розмірі 124960 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у порядку поділу майна подружжя задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 (сто чотирнадцять тисяч сімсот сорок) гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 (двісті тридцять дві тисячі чотириста двадцять) гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Fluence», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , у розмірі 87765 (вісімдесят сім тисяч сімсот шістдесят п`ять) гривень.
       У іншій частині позову відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору у сумі 4349 (чотири тисячі триста сорок дев`ять) гривень 25 копійок.
       Судовий збір у сумі 371 (триста сімдесят одна) гривня 95 копійок покладено на позивача ОСОБА_2 .
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 жовтня 2024 року cтягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2758 (дві тисячі сімсот п`ятдесят вісім) гривень.
Судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 32242 (тридцять дві тисячі двісті сорок дві) гривні покладено на відповідача ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Костова Наталія Зіновіївна, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2024 по справі №607/14988/23 в частині:
- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 грн;
- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 грн та ухвалити в цій частині нове рішення яким в задоволенні вказаних позовних вимог, відмовити.
Змінити додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.10.2024 у справі №607/14988/23, збільшивши стягнуту суму судових витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 2758 грн до 28 493, 50 грн, решту судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 6506,50 грн покласти на відповідача.
Стягнути з позивача в користь відповідача понесені судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що при вирішенні судом питання щодо стягнення з іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено, необхідною умовою є встановлення факту відчуження майна проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її
потреби.
       Заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобілів «Renault Master», 2004 року випуску (відчужено 06.07.2012) та «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску (відчужено 19.01.2021), відповідач наголошував, що вказані автомобілі були відчужені ним під час перебування в шлюбі із позивачкою, кошти отримані від продажу майна витрачались в інтересах сім`ї.
       Так, відповідач зазначав, що продаж 06.07.2012 автомобіля Renault Master 2004 року випуску, був зумовлений потребою в цей період у додаткових коштах через суттєве збільшення фінансових витрат на сім`ю у зв`язку вагітністю дружини та очікуванням народження доньки (народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 ). При цьому, у цей період подружжя проживало в матері позивачки за адресою АДРЕСА_1 . У зв`язку із цим, окрім суттєвого збільшення повсякденних витрат на потреби сім`ї, однією із нагальних потреб було придбання власного житла, що потребувало значних фінансових ресурсів. Тому більшість зароблених коштів, в тому числі від продажу у 2012 році автомобілів, відповідач відкладав на придбання житла. Зокрема, 03.12.2012 на банківський рахунок відповідача, відкритий в АТ «Дельта Банк», було внесено 111 500,00 грн, в тому числі кошти, отримані від продажу автомобіля Renault Master, які до цього він зберігав в готівковій формі. В подальшому відповідач продовжував відкладати кошти на придбання житла. 22.08.2014 подружжя придбало земельну ділянку та незавершене будівництво житлового будинку готовністю 41% в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області. Для придбання земельної ділянки та незавершеного будівництва в період з 08.08.2014 по 12.08.2014 з банківського рахунку відповідача було знято 296 000,00 грн.
       На підтвердження таких доводів відповідач надав суду виписку по рахунку № НОМЕР_4 , відкритому в АТ «Дельта-Банк», а також посилався на обставини, встановлені Тернопільським апеляційним судом у справі №607/5646/23, яким було встановлено, що договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та договір дарування земельної ділянки від 22.08.2014, які були укладені між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), фактично були договорами купівлі-продажу нерухомого майна та загальна вартість покупки склала 680000 грн. При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що кошти, за які було придбане нерухоме майно під час шлюбу, були спільними коштами подружжя. Однак, суд критично оцінив указані докази та не взяв їх до уваги. При цьому, відповідач вважає, що надав суду належні та допустимі докази, що кошти від продажу транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску були використані в інтересах та на потреби сім`ї.
Також, щодо продажу автомобіля Mercedes Benz Sprinter 313 CDI, 2012 року випуску, який мав місце 19.01.2021, відповідач повідомляв, що такий продаж також був зумовлений потребами сім`ї. Так, в серпні 2019 року у вищезазначеному незавершеному будинку були встановлені вікна, загальна вартість яких становила 312700,00 грн. Кошти від продажу автомобіля Mercedes Benz Sprinter були спрямовані, зокрема, і на оплату заборгованості за встановлені вікна в сумі 262700,00, яка була оплачена протягом 21 січня – 28 січня 2021 року. Крім цього, 08.03.2023 відповідачем були придбані нові вхідні двері в будинок вартістю 49500,00 грн та 08.05.2023 - дверний блок вартістю 17000,00 грн, проведено роботи з електропроводки в будинку вартістю 47456,17 грн, встановлено в будинку сигналізацію вартістю 10881,00 грн.
       На підтвердження цих обставин відповідач надав ряд письмових доказів, у тому числі видаткові накладні на придбання товару та квитанції до прибуткового касового ордеру.
       Суд також критично оцінив такі докази з підстав їх допустимості та відповідності вимогам, встановленим до указаних фінансових документів, вказавши на ряд формальних порушень та невідповідностей.
       Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів належними та достатніми доказами, що кошти, отримані від продажу вказаних транспортних засобів були використані відповідачем на потреби сім`ї, у зв`язку із чим задовольнив позовні вимоги в цій частині.
       На переконання позивача судом безпідставно не взято до уваги надані ним докази щодо спрямування коштів, отриманих від продажу автомобілів.         Разом з тим, суд не врахував, що за наявності факту перебування сторін у шлюбі на час відчуження транспортних засобів, неотримання від іншого з подружжя письмової згоди на таке відчуження саме по собі не свідчить про те що кошти, отримані від продажу були витрачені не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби.
       Водночас, встановлення судом саме таких обставин є підставою для задоволення вимоги про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу, що був відчужений під час перебування в шлюбі. За відсутності у справі доказів, які б вказували на те, що кошти, отримані від продажу транспортного засобу під час перебування в шлюбі, були використанні не в інтересах сім`ї, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1/2 частини вартості відчуженого транспортного засобу в користь іншого з подружжя.
       При цьому, саме на позивача в такому випадку покладається обов`язок доведення витрат коштів не на потреби сім`ї. Саме на такий підхід до застосування норм матеріального та процесуального права за аналогічних обставин вказує остання судова практика та правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду.
       У даній справі позивачка не надала суду жодних доказів, які б підтверджували, що кошти від відчуження в період перебування в шлюбі транспортних засобів (до того ж один із яких було продано за дев`ять років до розірвання шлюбу) були використані відповідачем не в інтересах сім`ї. Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в цій частині та стягнувши із відповідача компенсацію 1/2 частини вартості транспортних засобів, фактично виходив із припущення, що кошти від їх відчуження були витрачені не на потреби родини, чим порушив вимоги ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
       Крім того, звертають увагу суду, що у відзиві на позовну заяву, було, серед іншого, заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, у розмірі 114740 грн, оскільки вказаний транспортний засіб було відчужено 06.07.2012 року і з цього моменту позивачка, щонайменше, могла б довідатись про нібито порушене своє право, адже не могла не помітити (і не помічати протягом 11 років), що автомобіль вибув із фактичного володіння подружжя і не була позбавлена можливості, піклуючись про свою власність.
        За таких обставин порушується принцип рівності сторін, адже відповідач змушений доводити обставини, які мали місце більш ніж 11 років, тому і збереження доказів, зокрема щодо витрати коштів на потреби сім`ї, може бути лише випадковим, а їх відновлення через такий значний термін стає практично неможливим.
       При цьому, суд дійшов висновку, що така заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з дня набрання законної сили судовим рішенням про розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 29.09.2021. Відтак, подаючи даний позов до суду 11.08.2023, позивач не пропустила встановлений законом строк позовної давності тривалістю три роки.
       Однак, такий висновок суду не відповідає нормам ст. 261 ЦК України, ч. 2 ст. 72 СК України.
       Щодо додаткового рішення від 31.10.2024 у справі №607/14988/23, то вказують, що вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем у зв`язку із розглядом даної справи, суд першої інстанції виходив із доведеності розміру таких витрат в сумі 35000,00 грн та здійснив їх розподіл згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Разом з тим, в разі задоволення вимог даної апеляційної скарги, зміниться і пропорція задоволених позовних вимог, що в свою чергу зумовлює необхідність змінити розподіл судових витрат, зокрема витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
       Із врахуванням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що відповідач оскаржує судове рішення по суті спору лише в частині задоволених позовних вимог, в разі задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 81,41% витрат на професійну правничу допомогу у сумі 28 493,50 грн, а 18,59% витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6506,50 грн залишається за відповідачем.
       Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Матус подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить апеляційну скаргу адвоката Костової Наталії Зіновіївної, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2024 та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.10.2024 у справі № 607/14988/23, залишити без змін.
       Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 25000 гривень у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.
       У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що транспортні засоби марки «Renault Master», 2004 року випуску та марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя, яке відповідач відчужив без згоди позивача як іншого із подружжя, а кошти використав не в інтересах сім`ї. Так само і транспортний засіб марки «Renault Fluence», 2013 року випуску, придбаний сторонами за час шлюбу, однак є неподільною річчю, яка перебуває в одноособовому володінні та користуванні відповідача. А тому, за таких підстав суд дійшов до вірного висновку, що відповідав не довів належними та достатніми доказами, що кошти, отримані від продажу транспортних засобів, були використані відповідачем на потреби сім`ї.
       Крім того, вважають, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у застосуванні строку позовної давності відповідно до заяви сторони відповідача, на момент відчуження транспортного засобу марки «Renault Master» сторони перебували між собою у шлюбі, а відтак перебіг строку позовної давності до вимоги про поділ майна подружжя чи стягнення грошової компенсації його вартості розпочатись не міг. Такий перебіг розпочався з дня набрання законної сили судовим рішенням про розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 29.09.2021. Відтак, подаючи даний позов до суду 11.08.2023, позивач не пропустила встановлений законом строк позовної давності тривалістю три роки.
       Разом з тим, зазначають, що позивач не була обізнана про відчуження даного транспортного засобу, оскільки у користуванні відповідача завжди перебувала певна кількість транспортних засобів різних марок та моделей, а саме цей автомобіль використовувався відповідачем лише для роботи.
       У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Костова Н.З. апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.
       Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Матус Т.А. апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення , виходячи з такого.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Враховуючи, що заявником фактично оскаржується рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2024 в частині стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 гривень та стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 гривень, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом – не перевіряється.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що у період з 21.09.2008 до 26.08.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.08.2021 (т. 1 а.с. 14).
       У даному шлюбі народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.03.2022 у справі № 607/20762/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у розмірі 2700 грн щомісячно (т. 1 а.с. 12-13).
       Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів у період з 21.09.2008 до 28.09.2021 за ОСОБА_1 зареєстровані транспортні засоби: 1) марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , дата реєстрації 13.12.2011, дата відчуження 06.07.2012; 2) марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , дата реєстрації 23.01.2018, дата відчуження 19.01.2021; 3) марки «Renault Fluence», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , дата реєстрації 28.07.2018.
       Такі обставини підтверджуються інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області від 16.06.2023 (т. 1 а.с. 15).
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що транспортні засоби марки «Renault Master», 2004 року випуску та марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя, яке відповідач відчужив без згоди позивача як іншого із подружжя, а кошти використав не в інтересах сім`ї. 
       За таких підстав суд дійшов висновку, що вимога позивача про грошову компенсацію відповідачем вартості 1/2 частки вказаних транспортних засобів є обґрунтованою.
       Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з такого.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,
які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
       Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
       Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
       Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
       Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
       Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
       Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
       Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 344/7436/19.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 21.09.2008 до 26.08.2021, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.08.2021 (т. 1 а.с. 14).
       За час перебування у шлюбі сторони набули у власність за спільні кошти  транспортні засоби: марки «Renault Master», 2004 року випуску, «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, марки «Renault Fluence», 2013 року випуску.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів у період з 21.09.2008 до 28.09.2021 за ОСОБА_1 були зареєстровані такі транспортні засоби: 1) марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , дата реєстрації 13.12.2011, дата відчуження 06.07.2012; 2) марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , дата реєстрації 23.01.2018, дата відчуження 19.01.2021, що стверджується інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області від 16.06.2023 (т. 1 а.с. 15).
       Таким чином, спірне рухоме майно придбане та зареєстроване за ОСОБА_1 під час перебування останнього у шлюбі з ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.
       Разом з тим як вбачається з матеріалів справи, спірні транспортні засоби (марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 ) були відчужені ОСОБА_1 06.07.2012 та 19.01.2021 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , а кошти отримані від продажу майна витрачались в інтересах сім`ї.
       Так, відповідач довів, що продаж 06.07.2012 автомобіля Renault Master 2004 року випуску, був зумовлений потребою в цей період у додаткових коштах через суттєве збільшення фінансових витрат на сім`ю у зв`язку вагітністю дружини та очікуванням народження доньки (народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Крім цього, однією із нагальних потреб було придбання власного житла, що потребувало значних фінансових ресурсів. Тому більшість зароблених коштів, в тому числі від продажу у 2012 році автомобілів, відповідач відкладав на придбання житла. Зокрема, 03.12.2012 на банківський рахунок відповідача, відкритий в АТ «Дельта Банк», було внесено 111 500,00 грн, в тому числі кошти, отримані від продажу автомобіля Renault Master, які до цього він зберігав в готівковій формі. В подальшому відповідач продовжував відкладати кошти на придбання житла. 22.08.2014 подружжя придбало земельну ділянку та незавершене будівництво житлового будинку готовністю 41% в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області. Для придбання земельної ділянки та незавершеного будівництва в період з 08.08.2014 по 12.08.2014 з банківського рахунку відповідача було знято 296 000,00 грн.
       На підтвердження таких доводів відповідач надав суду виписку по рахунку № НОМЕР_4 , відкритому в АТ «Дельта-Банк» (т.1 а.с.144-145), а також посилався на обставини, встановлені Тернопільським апеляційним судом у справі №607/5646/23, яким було встановлено, що договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та договір дарування земельної ділянки від 22.08.2014, які були укладені між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), фактично були договорами купівлі-продажу нерухомого майна та загальна вартість покупки склала 680000 грн. 
       Щодо продажу автомобіля Mercedes Benz Sprinter 313 CDI, 2012 року випуску, який мав місце 19.01.2021, відповідач повідомляв, що такий продаж під час шлюбу також був зумовлений потребами сім`ї. Так, в серпні 2019 року у вищезазначеному незавершеному будинку були встановлені вікна, загальна вартість яких становила 312700,00 грн. Кошти від продажу автомобіля Mercedes Benz Sprinter були спрямовані, зокрема, і на оплату заборгованості за встановлені вікна в сумі 262700,00, яка була оплачена протягом 21 січня – 28 січня 2021 року. Крім цього, 08.03.2023 відповідачем були придбані нові вхідні двері в будинок вартістю 49500,00 грн та 08.05.2023 - дверний блок вартістю 17000,00 грн, проведено роботи з електропроводки в будинку вартістю 47456,17 грн, встановлено в будинку сигналізацію вартістю 10881,00 грн.
       На підтвердження цих обставин відповідач надав письмові докази, зокрема видаткові накладні на придбання товару та квитанції до прибуткового касового ордеру, акти виконаних робіт (т.1 а.с.151-158), які судом першої інстанції безпідставно не взяті до уваги.
       Також слід врахувати, оскільки вказані транспортні засоби були продані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, сторони мали взаємні права та обов`язки, як подружжя, а тому відсутні підстави для висновку, що кошти отримані від продажу транспортних засобів не були використані в інтересах сім`ї і позивачкою ця обставина жодним чином не доведена. Крім того, позивачка ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами, що нею не надано згоди на відчуження вказаних транспортних засобів, а кошти від їх відчуження використано не в інтересах сім`ї, що є її процесуальним обов`язком. 
       На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 гривень та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 гривен.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.
Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та надані не вірній оцінці доказів, висновки викладені у ньому, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 гривень та стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 гривень, і з ухваленням в цій частині нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Щодо додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року.
За приписами статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог в розмірі 347 160 грн, що становить 73,53 відсотка від ціни позову (472 120,00 грн).
За подання до суду першої інстанції позовної заяви ОСОБА_2 сплатила 4721,20 грн судового збору, проте її вимоги підлягають задоволенню на 26,47% від заявленої ціни позову. Отже, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір, сплачений за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1249, 70 грн.
Таким, чином рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді судового збору у сумі 4349, 25 гривень слід змінити, зменшивши суму судового збору з 4349, 25 гривень до 1249, 70 гривень
Також, враховуючи те, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, тому підлягає до скасування і додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року щодо розподілу судових витрат.
29.10.2024 через систему «Електронний суд» до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області представник відповідача адвокат Костова Н.З. подала заяву про ухвалення додаткового рішення в якій зазначено, що судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу за розгляд даної цивільної справи становлять 35000 грн.
На підтвердження цього до заяви долучено договір про надання правничої допомоги від 07.09.2023, акт про надання правничої допомоги № 2/2 від 25.10.2024 за договором про надання правничої допомоги від 07.09.2023, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Костовою Н.З., від 25.10.2024, платіжні інструкції № 07/09/2023 від 07.09.2023 та № 03/10/2023 від 03.10.2023.
07.09.2023 ОСОБА_1 здійснив оплату за надання зазначених вище правничих послуг на рахунок адвоката Костової Н.З. у сумі 5000 грн. Також 03.10.2024 ОСОБА_1 здійснив оплату за надання зазначених вище правничих послуг на рахунок адвоката Костової Н.З. у сумі 1500 грн. Такі обставини підтверджуються платіжними інструкціями № 07/09/2023 від 07.09.2023 та № 03/10/2023 від 03.10.2023.
Так, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 01.09.2021 у справі № 178/1522/18, від 10.11.2021 у справі № 329/766/18.
При цьому зі змісту акта виконаних робіт (наданих послуг) № 2/2 від 25.10.2024 за договором про надання правничої допомоги від 07.09.20232023 вбачається, що адвокат надала, а клієнт прийняв роботи (послуги) відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правничої допомоги від 07.09.2023.
Також з детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Костовою Н.З., від 25.10.2024 вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги адвокат надала, а клієнт отримав правову допомогу в такому обсязі: 1) ознайомлення з наданою клієнтом документацією, надання клієнту усних консультацій та роз`яснень у справі, визначення та узгодження з клієнтом правової позиції; 2) підготовка та подання 12.09.2023 до суду відзиву на позовну заяву від 11.09.2023 з додатками; 3) підготовка та направлення 04.10.2023 до суду заперечення від 03.10.2024 з додатками; 4) підготовка та подання 09.11.2023 до суду додаткового пояснення від 07.11.2023 з додатками; 5) підготовка та подання 06.12.2023 до суду клопотання про зупинення провадження від 05.12.2023; 6) підготовка супровідного листа та подання 15.08.2024 до суду оригіналів доказів; 7) підготовка та участь адвоката у восьми судових засіданнях в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області: 11.10.2023, 09.11.2023, 07.12.2023, 17.01.2024, 15.08.2024, 11.09.2024, 03.10.2024, 24.10.2024. Вартість наданих адвокатом послуг становить 35000 грн.
Крім цього, слід врахувати те, що сторона позивача не подавала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відтак, враховуючи складність справи та обсяг доказів у справі, колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу у сумі 35000 грн, які відповідач ОСОБА_1 поніс у зв`язку із розглядом даної справи, є доведеними належними та допустимими доказами, а тому такі витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог в розмірі 347 160 грн, що становить 73,53% від ціни позову, тому з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 73,53% витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 735,5 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Костова Наталія Зіновіївна — задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від від 24 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Renault Master», 2004 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , у розмірі 114740 (сто чотирнадцять тисяч сімсот сорок) гривень та стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Mercedes Benz Sprinter 313 CDI», 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , у розмірі 232420 (двісті тридцять дві тисячі чотириста двадцять) гривень, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді судового збору у сумі 4349, 25 гривень змінити, зменшивши суму судового збору з 4349, 25 гривень до 1249, 70 гривень.
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.10.2024 скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ), понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 735,5 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст судового рішення виготовлено 25 квітня 2025 року.

Головуюча                                                                        Н. М. Храпак

Судді:                                                                        Б. О. Гірський

                                                                               О.З. Костів