УХВАЛА 
09 квітня 2025 року                                                         
м. Київ
справа № 347/721/22
провадження № 61-4121ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шейко Вольги Василівни, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними договорів дарування, скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ: 
У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки, площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки, площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623610100:01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
визнати недійсним договір дарування спірного житлового будинку від 20 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
визнати недійсним договір дарування спірної земельної ділянки від 20 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
визнати недійсним договір дарування спірного житлового будинку від 19 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
визнати недійсним договір дарування спірної земельної ділянки від 19 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Справа неодноразово переглядалася судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Косівського районного суду від Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування від 19 березня 2021 року, скасування державної реєстрації договорів дарування від 20 липня 2020 року та скасування державної реєстрації договорів дарування від 19 березня 2021 року змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року, розподілу судових витрат скасовано, в цій частині справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У березні 2025 року позивачка звернулася до апеляційного суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме спірного житлового будинку та спірної земельної ділянки, які належать на праві власності ОСОБА_1 .
Заява обґрунтована тим, що із відповідачами існують правовідносини зобов`язального характеру щодо повернення суми позики, проте під час примусового виконання судового рішення про стягнення вказаної позики, відповідачка ОСОБА_4 відчужила належне їй майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, які в подальшому неодноразово відчужувалися на користь інших осіб. Зокрема, під час розгляду цієї справи та за 12 днів до ухвалення рішення судом першої інстанції, вказане майно було відчужено на користь ОСОБА_1 .
Вважає такі дії можуть ускладнити повернення майна боржнику та унеможливити виконання судового рішення в цій справі про визнання недійсними договорів дарування.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову в справі шляхом заборони уповноваженим на державну реєстрацію прав на нерухоме майно особам здійснювати будь-які реєстраційні дії відносно нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931232926236), який належить на праві власності ОСОБА_9 ; земельної ділянки, площею 0,0662 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: 2623610100:01:001:0282), яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, врахував предмет спору, який безпосередньо стосується спірних об`єктів: житлового будинку, земельної ділянки, які неодноразово відчужувалися на користь інших осіб, в тому числі під час розгляду цієї справи, що об`єктивно може перешкоджати ефективному захисту порушених прав та призвести до зміни предмета спору або ініціювання іншого.
Апеляційний суд вважав, що застосований захід забезпечення позову є достатнім та ефективним, відповідає балансу сторін, натомість невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи наведені позивачем ризики, можуть призвести до утруднення виконання або невиконання ймовірного судового рішення про задоволення позову. 
У березні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шейко В. В., на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2025 року.
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно забезпечив позов у справі, оскільки оскаржуване рішення не містить обґрунтувань, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить або взагалі унеможливить виконання судового рішення, не надано оцінку балансу інтересів учасників справи, має місце прояв надмірного формалізму, допущено порушенням прав особи на мирне володіння майном.
На переконання заявниці, апеляційним судом не враховано, що право власності ОСОБА_1 не оспорюється в цьому судовому провадженні, а правочин, на підставі якого вона набула право власності на спірне майно, не оскаржується, заявниця не є стороною в справі, між нею та позивачкою відсутній спір.
Також, заявниця вказує, що забезпечення позову порушує права іпотекодержателя спірного майна, іпотека про що була вчинена 05 листопада 2023 року.
ОСОБА_1 вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року в справі № 914/970/18, від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, від 10 листопада 2020 року в справі № 910/1200/20, від 19 січня 2021 року в справі № 902/774/20, від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22. 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
Судами встановлено, що заочним рішенням Косівського районного суду 
Івано-Франківської області від 26 серпня 2020 року в справі № 347/1779/19, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року, стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 61 468 дол. США.
У справі № 347/1779/19 суди встановили, що згідно з розпискою від 24 липня 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_3 зобов`язалися в солідарному порядку повернути ОСОБА_2 кошти в сумі 61 468 дол. США у строк до 26 січня 2019 року. У визначений строк позичальники не виконали взяті на себе зобов`язання.
20 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 347/1779/19, виданого 16 жовтня 2020 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 61 468 дол. США.
ОСОБА_3 на праві власності належить: 1/5 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 ; будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок і земельна ділянка, на якій він розміщений, знаходяться в іпотеці АТ «ОТП «Банк».
АТ «ОТП Банк» як іпотекодержатель майна боржника не надав згоду на реалізацію майна, яке належить ОСОБА_3 . 
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2019 року в справі № 347/1779/19 накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 , в межах ціни позову - 61 468 дол. США боргу, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 518 874,28 грн.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 347/1779/19 апеляційну скаргу старшого державного виконавця Косівського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Ганущак Р. І. задоволено, ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2021 року скасовано; подання про примусове входження до житла боржника ОСОБА_3 задоволено. Надано дозвіл Косівському районному відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 , що за адресою: АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій.
У постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, зокрема, вказано, що: наявні у справі матеріали щодо вчинення виконавчих дій свідчать про те, що державним виконавцем було вчинено цілий ряд заходів, спрямованих на виконання рішення суду, яке набрало законної сили. У той же час, боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань, ігноруючи виклики і вимоги виконавця, чим ставить під сумнів конституційні гарантії обов`язковості рішення суду; у боржника відсутні транспортні засоби, земельні ділянки, грошові кошти на рахунках в банківських установах, на які можливо звернути стягнення, у зв`язку з чим сума боргу залишається майже незмінною. Як правильно зауважує державний виконавець, звернення стягнення на заробітну плату і пенсію боржника забезпечило з моменту відкриття виконавчого провадження погашення заборгованості за рішенням суду лише на 3 352,25 грн, що з огляду на порядок стягнення таких платежів, не в повному обсязі забезпечить виконання судового рішення (1 745 076,52 грн). Згідно з листом головного державного виконавця Косівського ВДВС від 20 квітня 2022 року загальна вартість описаного і арештованого майна (відповідно до звіту про оцінку), а саме: 1/5 квартири у АДРЕСА_3 , становить 541 060 грн.
02 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , у період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , набула право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 20 липня 2020 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок з господарською спорудою, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 062 га, кадастровий номер 26236102100:01:001:0282. У пункті 15 вказаного договору дарування житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_3 , викладеною у заяві.
На підставі договору дарування земельної ділянки від 20 липня 2020 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0, 062 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 26236102100:01:001:0282. У пункті 11 вказаного договору зазначено, що дарування земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_3 , викладеною у заяві.
У подальшому спірні: будинок та земельну ділянку, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 , що підтверджується договорами дарування від 19 березня 2021 року.
Відповідно до інформації, наданої державним реєстратором з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу № 521 від 09 березня 2023 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідченим та зареєстрованим приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Маркуц У. М.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, з доводами якої погодився суд апеляційної інстанції, про заборону здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо спірних: житлового будинку та земельної ділянки, позивачка вказала, що забезпечення позову обраним нею способом направлено на недопущення ризиків утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову, при цьому, не застосування заходів забезпечення цього позову, з урахуванням абсолютного права володіння ОСОБА_1 спірним майном та ймовірність відчуження спірного майна, істотно ускладнить ефективний захист інтересів ОСОБА_2 , адже під час розгляду цієї справи відбулося чергове відчуження вказаного майна.
Ймовірність зазначених ризиків та настання у зв`язку з цим негативних наслідків для позивачки є обґрунтованими, оскільки у цьому випадку негативні наслідки невжиття заходів забезпечення позову переважають над наслідками забезпечення позову, що має тимчасовий характер.
Тобто, у разі не забезпечення позову та, зокрема, відчуження ОСОБА_1 спірних: житлового будинку та земельної ділянки, вказане істотно ускладнить ефективний захист прав позивачки та призведе до необхідності вчинення інших процесуальних дій, як то ініціювання іншого спору про визнання недійсним правочину, отже призведе до труднощів виконання ймовірного судового рішення про задоволення позову, фактично призведе до неможливості такого виконання.
Серед іншого, Верховним Судом враховано, що останнім набувачем спірного майна є ОСОБА_1 , на користь якої відчужено спірне майно у період розгляду цієї справи № 347/721/22, а саме: 09 березня 2023 року, при цьому, позов подано до суду у травні 2022 року.
Отже, наведене свідчить, що ОСОБА_2 у достатній мірі обґрунтовано ризики не забезпечення позову у цій справі шляхом заборони здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку та земельної ділянки, які є предметом відчуження за правочинами, що оскаржуються у межах цієї справи № 347/721/22, оскільки за встановленими судами обставинами, не спростованими в касаційній скарзі ОСОБА_1 , існує обґрунтований ризик подальшого відчуження майна на користь інших осіб, відповідно й залучення до участі в справі інших учасників справи, уточнення, доповнення, зміну позовних вимог, тобто вчинення додаткових процесуальних дій. При цьому застосований апеляційним судом захід забезпечення позову, який за своєю суттю, є тимчасовим заходом, не несе таких ризиків для ОСОБА_1 , як ті ризики, висока вірогідність яких підтверджена встановленими обставинами справи в разі не забезпечення позову.
Верховний Суд зауважує, що в цьому конкретному випадку, в разі подальшого відчуження нерухомого майна, судове рішення про задоволення позову із позовними вимогами, які заявлено станом на 2022 рік не досягне належного (кінцевого, остаточного ) способу захисту інтересів ОСОБА_2 .
Врахувавши предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, апеляційний суд встановив, що обраний позивачкою вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування даного заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення інтересів ОСОБА_2 .
Отже, встановивши, що існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна, яке є предметом відчуження за спірними договорами дарування.
Довід касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення її прав як власника, яка перебуває в статусі третьої особи, а не сторони відповідача із посиланням на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 902/774/20, Верховний Суд відхиляє, оскільки, наведені висновки та інші подібні висновки суду касаційної скарги сформульовані щодо неможливості накладення арешту на майно, яке належить іншій (не відповідачу) особі.
Верховний Суд зауважує, що арешт майна та заборона вчинення дій є принципово відмінними заходами забезпечення позову, які мають різні юридичні наслідки та мету, можуть стосуватися як безпосередньо власника майна, так і опосередковано володільця. Зокрема, арешт майна унеможливлює вчинення будь-яких правочинів щодо такого майна, й тих які не потребують державної реєстрації, водночас заборона вчинення реєстраційних дій свідчить про неможливість реєстрації вже вчиненого правочину (відтермінування реєстрації укладеного договору).
Верховний Суд резюмує, що в цьому випадку очевидні ризики значно переважають над тимчасовим заходом у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо майна, тому вжиття заходів забезпечення в цій справі відповідає балансу інтересів учасників справи, зокрема й третьої особи ОСОБА_1 .
Верховний Суд відхиляє довід касаційної скарги, що суди мали вирішити питання зустрічного забезпечення в порядку статті 154 ЦПК України, оскільки в цій справі відсутні передумови, визначені вказаною нормою права. Серед іншого, учасники справи не позбавлені можливості реалізувати свої процесуальні права, передбаченими статтями 154 (зустрічне забезпечення), 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.
Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися. 
Аргумент касаційної скарги, що забезпечення позову порушує права іпотекодержателя спірного майна, іпотека про що була вчинена 05 листопада 2023 року, Верховний Суд відхиляє, оскільки доказів того, що ОСОБА_1 представляє інтереси іпотекодержателя, касаційна скарга не містить. 
Висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року в справі № 914/970/18, від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, від 10 листопада 2020 року в справі № 910/1200/20, від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22, на які посилається заявниця, не суперечать висновкам апеляційного суду в цій справі. 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права щодо задоволення заяви про забезпечення позову не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2025 року є необґрунтованою.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шейко Вольги Василівни, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними договорів дарування, скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.
Копію ухвали направити заявниці.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                      Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь 
                                                                                                                  О. М. Осіян