ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2025 р.	Справа № 520/26594/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Катунова В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., повний текст складено 25.03.25 року по справі № 520/26594/23
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                    
          про визнання бездіяльності протиправною
ВСТАНОВИВ:
 Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Салтівського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ), в якому просила:
визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ надати письмову відповідь про результати розгляду заяви від 07.06.2023 ОСОБА_1 ;
стягнути з Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 073.60. грн та витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 2 560.00 грн. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 закрито провадження у справі № 520/26594/23 за позовом ОСОБА_1 до Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ про визнання бездіяльності протиправною.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2024 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 520/26594/23 скасовано в частині закриття провадження у справі № 520/26594/23 за позовом ОСОБА_1 до Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та в частині повернення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого відповідно до платіжного документу № 0.0.3205128956.1 від 18.09.2023, а саме: в розмірі 536.80 грн. В іншій частині ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 520/26594/23 залишено без змін. Справу № 520/26594/23 направлено Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 прийнято адміністративну справу до розгляду в частині визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ щодо недотримання встановленого Законом України «Про звернення громадян» місячного строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 від 07.06.2023 про надання інформації.
За рахунок бюджетних асигнувань Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати в загальному розмірі 1 073.60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 560.00 грн. 
18.03.2025 до Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 в якій просить суд винести додаткове судове рішення (ухвалу), яким стягнути з Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ на користь ОСОБА_1 понесені нею і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3 028.00 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5 950.00 грн. 
Обґрунтовуючи подану заяву позивачка зазначає, що 09.10.2024 Другий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, якою частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 і скасував ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024, а справу № 520/26594/23 направив до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. Щодо компенсації ОСОБА_1 понесених нею документально підтверджених судових витрат апеляційний суд дійшов висновку, що вирішення цього питання є передчасним – і має вирішуватися за наслідками розгляду справи судом першої інстанції під час прийняття остаточного судового рішення – адже, відповідно до ст. 142 КАС України питання про розподіл судових витрат між учасниками справи або повернення судових витрат вирішується судом одночасно із постановленням судового рішення, яким закінчується розгляд справи або після прийняття такого рішення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що питання розподілу судових витрат не є вимогою адміністративного позову, яка направлена на захист порушених суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. При цьому, за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Вказує, що Другий апеляційний адміністративний суд в результаті розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 скасував ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 520/26594/23 та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Тобто, Другий апеляційний адміністративний суд не вирішував справу по суті, а тому підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат у суду апеляційної інстанції взагалі не було. Зазначає, що з огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, усталену судову практику – винесення додаткового судового рішення, яким було б вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час апеляційного оскарження по справі № 520/26594/23, входить до повноважень Харківського окружного адміністративного суду. Однак судом першої інстанції проігноровано фактичні обставини справи, усталену судову практику та взагалі неправильно застосовано норми законодавства, через що ним постановлено необґрунтовану та незаконну ухвалу. Посилається на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, фактично ототожнив стягнення судового збору з його поверненням, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки скаржник скористався своїм правом на оскарження ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку, за яке передбачено Законом України «Про судовий збір» відповідна сплата судового збору, то повернення судового збору у відповідності до чинного законодавства судом першої інстанції не передбачено, з огляду на що в суду відсутні правові підстави для вирішення питання про повернення позивачеві суми сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. Також, суд першої інстанції зазначив, що оскільки саме Другим апеляційним адміністративним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу позивача задоволено та скасовано ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 в частині закриття провадження у справі № 520/26594/23 за позовом ОСОБА_1 до Салтівського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та в частині повернення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого відповідно до платіжного документу №0.0.3205128956.1 від 18.09.2023р., а саме: в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, то питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції повинно вирішуватися саме судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України.
Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За положенням частини 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Таким чином, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.04.2021 справа № 400/866/19, від 05.03.2025 у справі № 160/17422/23.
Разом з тим, Кодексом адміністративного судочинства України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).
Стаття 252 КАС України передбачає, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу. Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 252 КАС України.
Частиною третьою статті 252 КАС України передбачено, що додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зазначені в частині першій статті 252 КАС України питання не можуть вирішуватись по суті шляхом постановлення ухвали про відмову в ухваленні додаткового судового рішення. Така ухвала постановляється виключно у випадку відсутності передбачених процесуальною нормою підстав для ухвалення додаткового судового рішення (наприклад, питання чи вимога, щодо якої подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення, фактично вирішено судом в основному рішенні).
Отже, у випадку, коли суд визнає, що ним не було вирішено питання про судові витрати в основному судовому рішенні і розглядає питання наявності/відсутності підстав для стягнення судових витрат з тієї чи іншої сторони, суд має ухвалити судове рішення у формі «додаткового рішення» або «додаткової постанови» з урахуванням форми ухваленого основного судового рішення.
Аналогічний висновок приведений Верховним Судом у постанові від 16.05.2023 у справі № 340/8992/21.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною шостою статті 139 КАС України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Аналіз наведених норм Кодексу вказує на те, що питання про розподіл судових витрат між учасниками справи вирішується одночасно із постановленням судового рішення, яким закінчується розгляд справи або після прийняття такого рішення.
Колегія суддів зазначає, що судове рішення про направлення справи на новий розгляд не є рішенням, прийнятим на користь однієї із сторін у справі, оскільки передбачає повторну передачу справи до суду відповідної інстанції для нового розгляду по суті.
Системний аналіз викладених положень дає підстави для висновку про те, що у випадках передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної (касаційної скарги), здійснює адміністративний суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 20.12.2019 у справі № 826/4788/17 та в ухвалі від 13.10.2020 у справі № 540/474/19.
У справі, що розглядається, заяву про ухвалення додаткового судового рішення з питання розподілу судових витрат позивач подала після ухвалення судом першої інстанції рішення за результатами розгляду справи по суті. Оскаржуваною ухвалою судом першої інстанції залишено без задоволення таку заяву позивача, з посиланням на те, що Харківський окружний адміністративний суд не вправі вирішувати питання, які віднесені до повноважень іншого адміністративного суду. 
Так, згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 028.00 грн, що підтверджуються квитанцією про сплату від 27.08.2024 № 0.0.3848279740.1 (т. 1 а.с. 67), також позивачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про стягнення на користь останньої понесених витрат на правничу допомогу.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2024 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 520/26594/23 скасовано в частині закриття провадження у справі № 520/26594/23 за позовом ОСОБА_1 до Салтівський ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та в частині повернення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого відповідно до платіжного документу № 0.0.3205128956.1 від 18.09.2023, а саме: в розмірі 536.80 грн. В іншій частині ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 520/26594/23 залишено без змін. Справу № 520/26594/23 направлено Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Колегія суддів зазначає, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду про направлення справи на новий розгляд не є рішенням, прийнятим на користь однієї із сторін у справі, оскільки передбачає повторну передачу справи до суду відповідної інстанції для нового розгляду по суті, за таких обставин висновок суду першої інстанції, що позивачу слід звертатися до Другого апеляційного адміністративного суду є помилковим.
Крім того, в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2024 судом зазначено, що вирішення питання про відшкодування/повернення судових витрат є передчасним та має вирішуватися за наслідками розгляду справи судом першої інстанції під час прийняття остаточного судового рішення.
Як вбачається із обставин справи, питання про розподіл всіх судових витрат понесених позивачем при подачі апеляційної скарги на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 520/26594/23, в остаточному рішенні по суті спору не вирішено, а відтак таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 252 КАС України.
Виходячи із висновків Верховного Суду, які приведено у справі № 340/8992/21, колегія суддів зазначає, що суд, який ухвалив остаточне рішення у справі (у даній справі суд першої інстанції), має вирішити питання про наявність/відсутність підстав для стягнення всіх понесених сторонами судових витрат з тієї чи іншої сторони та ухвалити судове рішення з урахуванням форми ухваленого основного судового рішення (у формі «додаткового рішення»).
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2025 – підлягає скасуванню.
При цьому, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат, які були понесені позивачем, оскільки вказане питання має бути вирішено судом, який ухвалив остаточне рішення у справі, в даному випадку, Харківський окружний адміністративний суд.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Водночас суд ураховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до частини першої статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі № 520/26594.23 до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 299, 311, 315, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд    
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 по справі № 520/26594/23  скасувати
Справу № 520/26594/23 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.
 Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    В.В. Катунов   	

Повний текст постанови складено  09.06.2025 року