ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
14 травня 2025 року
м. Київ
справа № 444/3061/18
провадження № 51-522км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                                       ОСОБА_5 ,
представника потерпілого(у режимі відеоконференції)   ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                                 ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, а також захисника ОСОБА_8 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016140000000597 від 25 травня 2016 року, за обвинуваченням
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підлісся Жовківського району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 22 грудня 2023 року  ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення провадження, речових доказів, судових витрат та цивільного позову.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку, 25 травня 2016 року близько 05:00 ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Vito», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі Львів-Рава-Руська у напрямку до м. Рава-Руська Львівської області, в районі 39 км + 300 м, що у Жовківському районі Львівської області, у порушення вимог Р.1 п.п. 1.2, 1.5, 1.10 (у частині визначення термінів «безпечна швидкість»); Р. 2 п. 2.3 б), д); Р.10 п. 10.1; Р.12 п.п. 12.1, 12.2, 12.3; Р. 13 п.п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, без причин технічного характеру виїхав на праве узбіччя по ходу свого руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної зупинки такого, що призвело до виїзду автомобіля за межі проїзної частини та його перекидання, у результаті чого пасажир - ОСОБА_10 померла на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 07 листопада 2024 року апеляційні скарги захисників  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 грудня 2023 року- без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник    ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисник   ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі, також посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів автори касаційних скарг зазначають, що судами попередніх інстанцій надано неправильну оцінку наявним у справі доказам, не спростовано версію сторони захисту щодо інкримінованої події у частині того, що у момент ДТП автомобілем керувала саме дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_10 . Стверджують, що за весь період досудового розслідування та судового розгляду позиція ОСОБА_9 в цій частині не змінювалася.
Вказують, що єдиним доказом того, що автомобілем керував саме засуджений, є висновок комісійної судово-медичної експертизи №197-КЕ/6182/2017/пп від 26 лютого 2018 року, який є недопустимим доказом, оскільки суперечить іншим наявним у справі експертизам, а його висновки зроблені у формі припущення. Крім того, у вказаному висновку експерта не зазначено свідоцтв про присвоєння кваліфікації судових експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також не наведено переліку нормативних актів, методик, науково-технічної та довідкової літератури, які ними використовувалися. Стверджують, що суди не допитали експертів стосовно наданого ними висновку.
Звертають увагу, що експертами констатовано, що особа, яка керувала автомобілем, у момент події контактувала грудною кліткою з кермом, однак у ОСОБА_9 такі тілесні ушкодження відсутні, у той час, як у потерпілої  ОСОБА_10 наявні ушкодження грудної клітини і живота, що вказує на те, що саме вона керувала траспортним засобом. Наголошують, що судами не встановлено ролі керма по відношенню до отримання учасниками ДТП травм;
Зауважують, що місцевим судом не було розглянуто клопотання ОСОБА_9 від 21 листопада 2018 року про проведення екпертизи.
Зазначають про те, що судом апеляційної інстанції не було призначено експертного дослідження з приводу психічного стану  ОСОБА_9 , водночас цим судом було досліджено медичну картку стаціонарного хворого № 4199, відповідно до якої останній перебував на стаціонарному лікуванні з приводу фобічного тривожного розладу;
Наголошують, що апеляційний суд безпідставно відмовив стороні захисту в допиті свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Крім того, захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі стверджує, що місцевий суд хоча і задовольнив клопотання про допит свідків, однак не заслухав думку сторін, не змінив порядку дослідження доказів та безпідставно ухвалив рішення про закінчення розгляду справи без допиту свідків. У той же час суд апеляційної інстанції відхилив клопотання сторони захисту про допит експертів. Наголошує, що у апеляційному суді ОСОБА_9 вказував на необхідність проведення дактилоскопічної і генетичної експертизи керма та крісел автомобіля з метою встановлення хто з учасників ДТП перебував за кермом. Наполягає на тому, що судом апеляційної інстанції всупереч приписам ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) не було повторно досліджено докази та постановлено ухвалу, яка є невмотивованою і не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
Заперечення на касаційні скарги сторони захисту від інших учасників касаційного розгляду до Суду не надходили.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Представник потерпілого вважав доводи касаційних скарг необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення.
Захисник касаційні скарги підтримав та просив їх задовольнити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Водночас доводи касаційних скарг захисників зводяться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції, та є фактично аналогічними доводам, які сторона захисту наводила в суді апеляційної інстанції та які були ретельно перевірені цим судом.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість  ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому відповідне покарання.
Суди обґрунтували свої рішення, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 25 травня 2016 року, висновоку СМЕ №61/2016 від 8 червня 2016 року, висновок СМЕ №290/2016 від 11 липня 2016 року, висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №171/172/3340 від 17 жовтня 2016 року, висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 197-КЕ/6182/2017 від 26 лютого 2018, № 195-КЕ/2017 від 23 лютого 2018 року, № 196-КЕ/2017 від 23 лютого 2018 року, висновку автотехнічної експертизи № 2551 від 11 серпня 2016 року та № 4463 від 12 вересня 2018 року, висновку автотехнічної (металознавчої) експертизи №4145 від 03 листопада 2016 року, висновку судової трасологічної експертизи № 2881 від 31 жовтня 2016 року, висновку судово-автотехнічної експертизи №1/1133 від 30 серпня 2018 року, висновку товарознавчої експертизи №9/391 від 23 серпня 2018 року.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зазначив, що письмові докази у справі, на підставі ст. 84 КПК України є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.
Оцінка достовірності цих доказів перебуває у компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.
Змістом оскаржуваних судових рішень підтверджується, що  ОСОБА_9 , будучи допитаним у суді першої інстанції, свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та, зокрема, зазначив, що дійсно 25 травня 2016 року він разом із  ОСОБА_10 повертались додому на автомобілі. За кермом автомобіля була ОСОБА_10 , а він на задньому сидінні, за дорожньою обстановкою не спостерігав. У один момент почув крик і машина з`їхала з дороги та перекинулась.
Водночас місцевий суд позицію обвинуваченого про невизнання винуватості оцінив критично, зазначивши, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.
Так, висновком СМЕ №61/2016 від 08 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_10 отримала поєднану травму грудної клітки та живота у вигляді розтрощення грудної клітки з множинними розривами легень, розчавлення селезінки, що ускладнилось гострим знекровленням організму, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Відповідно до висновку СМЕ №290/2016 від 11 липня 2016 року якого у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження, які могли бути спричинені 25 травня 2016 року від удару до частин салону автомобіля або інших тупих предметів під час ДТП та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.
Згідно з висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №171/172/3340 від 17 жовтня 2016 року встановити хто ОСОБА_9 чи  ОСОБА_10 з находився за кермом автомобіля в момент ДТП не видається можливим.
У той же час висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 197-КЕ/6182/2017 від 26 лютого 2018 року, № 195- КЕ/2017 від 23 лютого 2018 року, № 196-КЕ/2017 від 23 лютого 2018 року установлено, що в момент ДТП від 25 травня 2016 року на місці водія знаходився ОСОБА_9 , а на місці пасажира переднього пасажирського сидіння розташовувалася ОСОБА_10 .
За висновком судово-автотехнічної експертизи №1/1133 від 30 серпня 2018 року в цій дорожній ситуації водій автомобіля «Mercedes-BenzVito» повинен був керуватися технічними вимогами п.п. 1.2, 13.1,13.3, 12.1 ПДР. Водій вказаного автомобіля мав технічну можливість уникнути ДТП, ця можливість обумовлювалася виконанням ним технічних вимог п.п. 1.2, 13.1,13.3, 12.1 ПДР, для чого у нього не було завад технічного характеру. З технічної точки зору, причиною настання пригоди стали дії водія автомобіля «Mercedes-BenzVito», які полягали в невиконанні ним технічних вимог п.п.1.2, 13.1, 13.3, 12.1 ПДР.
Зі свого боку суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що місцевий суд під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про винуватість  ОСОБА_9  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Апеляційний суд також доречно зауважив, що посилання сторони захисту на те, що за кермом автомобіля у момент ДТП перебувала дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_10 спростовуються матеріалами справи.
Обґрунтовуючи своє рішення у цій частині апеляційний суд зазначив, що як убачається з висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №197-КЕ/6182/2017 від 26 лютого 2018 року з фототаблицями 1, 2 до неї (а.с. 136-158, т. 1), наданим судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз, експерти врахували характер та локалізацію тілесних ушкоджень на тілах постраждалих, взяли до уваги механізм переміщення та перекидання автомобіля та дійшли висновку, що в момент ДТП від 25 травня 2016 року на місці водія цього автомобіля знаходився ОСОБА_9 , а на місці пасажира переднього пасажирського сидіння розташовувалася ОСОБА_10 .
Суд апеляційної інстанції також звернув увагу й на те, що у синтезуючій частині вказаного висновку експерти зазначили, що водій та пасажир автомобіля в момент первинного контакту транспортного засобу з поверхнею узбіччя та підкидання його задньої частини повинні були зміщуватись в напрямку знизу вверх та ззаду наперед, а потім - справа наліво. У цей момент більш уразливим до утворення тілесних ушкоджень був пасажир переднього пасажирського сидіння, ніж водій. Це пояснюється тим, що водій автомобіля знаходився в більш фіксованому положенні, ніж пасажир, оскільки утримувався руками за рульове колесо. При цьому водій автомобіля міг отримати тілесні ушкодження за рахунок контакту головою об дах, що був деформований над місцем розташування водія. Пасажир переднього сидіння міг отримати тілесні ушкодження голови, тулубу та кінцівок переважно за рахунок удару-струсу в поєднанні з локальною дією та ковзанням-тертям, внаслідок чого у нього могли утворитися масивні ушкодження тіла. Крім цього, у пасажира переднього пасажирського сидіння тілесні ушкодження повинні були розташовуватися переважно на передній поверхні тіла за рахунок контакту з передньою панеллю салону автомобіля. Ушкодження на голові могли утворитися внаслідок контакту з переднім вітровим склом. У подальшому перекиданні автомобіля тіло пасажира переднього пасажирського сидіння могло випасти із салону через отвір правих передніх дверей. 
Крім того, аналізуючи характер, локалізацію тілесних ушкоджень та механізм їх утворення, експерти дійшли висновку, що ОСОБА_10 отримала більш масивні ушкодження, ніж ОСОБА_9 . Тілесні ушкодження у ОСОБА_10 утворилися переважно за рахунок удару-струсу в поєднанні з локальною ударною дією та ковзанням-тертям, а тіло її, в момент перекидання автомобіля, було переміщено за межі салону транспортного засобу. Поверхнями в салоні автомобіля, що травмували постраждалу ОСОБА_10 , являлися передня панель салону транспортного засобу та переднє вітрове скло. У свою чергу, ОСОБА_9 отримав лише закриту травму шиї у вигляді осколкового перелому тіла другого шийного хребця та забою спинного мозку і садна на обличчі та спині. Характер осколкового перелому тіла другого шийного хребця вказує на те, що закрита травма шийного відділу хребта у ОСОБА_9 утворилася за компресійно-ударним механізмом внаслідок дії сили, яка була направлена уздовж вісі хребта з одночасним нахилом голови праворуч, без значного згинання або розгинання у шийному відділі хребта. Садна на обличчі та спині у ОСОБА_9 виникли внаслідок ковзання-тертя. Утворення травми шийного відділу хребта в  ОСОБА_9 у цьому випадку можливе лише за умови, коли верхня частина тіла (голова, шия та тулуб) знаходились у вертикальному чи близькому до нього положенні, тобто це положення характерне для розташування тіла, що сидить в кріслі, оскільки перекидання автомобіля відбувалось через його ліву передню частину, а тіло ОСОБА_9 спочатку переміщувалось знизу доверху та ззаду наперед, а вже потім - справа наліво (див. фото 15, 16, 17 фототаблиці 2). Ця травма шиї не могла виникнути за тими умовами, які вказує ОСОБА_9 , а саме при його знаходженні в горизонтальному положенні, тобто лежачи на сидіннях салону автомобіля.
Отже суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заперечення ОСОБА_15 факту перебування за кермом, як і його показання про те, що він перебував на задньому сидінні автомобіля, спростовуються отриманими ним тілесними ушкодженнями у вигляді травми шийного відділу хребта, виникнення яких можливе, як про це вказали експерти, лише за умови, коли верхня частина тіла (голова, шия та тулуб) знаходились у вертикальному чи близькому до нього положенні, тобто це положення характерне для розташування тіла, що сидить в кріслі, вказана травма характерна для водія, який знаходився в фіксованому положенні, оскільки утримувався руками за рульове колесо, і вона не могла виникнути при знаходженні ОСОБА_9 в горизонтальному положенні, тобто лежачи на задньому сидінні автомобіля, про що у ході допиту зазначав обвинувачений.
Апеляційний суд також визнав безпідставними і доводи захисників, що особа, яка керувала автомобілем, у момент події контактувала грудною кліткою з кермом, та обґрунтовано зазначив, що контактування певними частинами тіла з елементами автомобіля, у тому числі кермом, насамперед залежить від механізму ДТП, тоді як у цій ситуації в процесі руху автомобіль «Mercedes-Benz Vito» почав зміщуватись праворуч відносно напрямку свого первинного руху, почав рухатись в стані заносу по правому узбіччю, водночас сталося підкидання задньої частини кузова автомобіля; а у подальшому відбувалось перекидання автомобіля через ліву передню частину на ліву передню частину даху; відбулось розвертання автомобіля по напрямку ходу годинникової стрілки навколо точки контакту (ліва передня частина). Цей суд також додав, що далі автомобіль контактував задньою лівою частиною даху з поверхнею узбіччя, автомобіль перевертався та його підкидувало, після цього автомобіль «став» на колеса та зупинився в кінцевому положенні, яке зафіксовано в схемі до протоколу огляду місця події.
Тож суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що у водія автомобіля не могли утворитися тілесні ушкодження від контакту з кермом, оскільки такі ушкодження властиві для дорожньо-транспортних пригод, де має місце лобове зіткнення чи коли автомобіль контактує з перешкодою передньою частиною, а у цьому випадку відбулося перекидання автомобіля, у ході якого ОСОБА_10 отримала значну кількість тілесних ушкоджень (у тому числі й травми живота та грудної клітки, зумовлені контактом з передньою панеллю салону автомобіля), а її тіло випало з салону автомобіля, тоді як ОСОБА_9 отримав лише травму шийного відділу хребта.
Отже суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважив, що наведене у своїй сукупності підтверджує, що за кермом автомобіля «Mercedes-Benz Vito», р.н. НОМЕР_1 , перебував саме ОСОБА_9 , тоді як ОСОБА_10 знаходилась на передньому пасажирському сидінні цього автомобіля.
Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що всупереч доводів сторони захисту висновок комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №197-КЕ/6182/2017 від 26 лютого 2018 року містить однозначну відповідь, хто перебував за кермом автомобіля «Mercedes-Benz Vito» на момент дорожньо-транспортної пригоди, і цією особою був саме ОСОБА_9 .
У той же час на думку цього суду вказаний висновок експертів узгоджується з іншими матеріалами справи, зокрема висновком СМЕ №61/2016 від 08 червня 2016 року, висновком СМЕ №290/2016 від 11 липня 2016 року та висновком судової трасологічної експертизи № 2881 від 31 жовтня 2016 року, які у своїй сукупності беззастережно доводять вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Тож доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій надано неправильну та необ`єктивну оцінку наявним у справі доказам та не спростовано версію сторони захисту щодо перебування за кермом автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito» померлої ОСОБА_10 не є слушними.
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій встановлено факт перебування за кермом автомобіля «Mercedes-Benz Vito» у момент ДТП саме ОСОБА_9 , який керував указаним транспортним засобом, останній, всупереч доводів сторони захисту, є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України
За таких обставин колегія суддів погоджується з наведеними у оскаржуваних рішеннях висновками щодо визнання  ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення.
Варто зауважити, що Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до їхньої незгоди з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У той же час предметом апеляційного розгляду були й доводи захисників про недопустимість комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №197-КЕ/6182/2017 від 26 лютого 2018 року. Як слушно зауважив цей суд, незазначення у вказаному висновку свідоцтв про присвоєння кваліфікації судових експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також не наведення інформаційних джерел, які використовувались експертами, не є підставою для визнання його недопустимим доказом, оскільки у ході проведення цього експертного дослідження вимог статей 87, 88 КПК України порушено не було. До того ж всі дані щодо кваліфікації судових експертів, у тому числі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , розміщені у вільному доступі на сайті Міністерства юстиції у графі «Державний реєстр атестованих судових експертів».
Щодо доводів касаційних скарг про те, що судом апеляційної інстанції не було призначено експертизу щодо визначення психічного стану обвинуваченого
Обґрунтовуючи вказані доводи, сторона захисту посилається на те, що суд апеляційної інстанції дослідив медичну картку стаціонарного хворого № 4199, відповідно до якої ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні з приводу фобічного тривожного розладу, однак не призначив експертного дослідження стосовно його психічного стану.
Верховний Суд, перевіривши доводи сторони захисту в цій частині, дійшов таких висновків.
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК України). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК України). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України).
Главою 20 розділу ІІІ КПК України визначено порядок та підстави призначення експертизи на стадії досудового розслідування.
Так, ч. 1 ст. 242 КПК України встановлено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Згідно зі ст. 243 КПК України (у редакції на момент внесення відомостей у ЄРДР) сторона обвинувачення залучає експерта за наявності підстав для проведення експертизи, у тому числі за клопотанням сторони захисту чи потерпілого. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової. Експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та в порядку, передбачений статтею 244 цього Кодексу.
Водночас положеннями ч. 1 ст. 244 КПК України визначено, що сторона захисту має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення експертизи, з-поміж іншого, у разі, якщо для вирішення питань, що мають істотне значення для кримінального провадження, необхідне залучення експерта, проте сторона обвинувачення не залучила його.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту касаційної скарги захисників, під час досудового розслідування будь-яких клопотань про проведення судово-психіатричної експертизи з наданням медичних документів, стороною захисту заявлено не було.
Крім того, главою 28 розділу IV КПК України встановлено порядок та підстави призначення експертизи під час судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 332 КПК України визначено, що суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 509 КПК України встановлено, що у разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи може бути проведена стаціонарна психіатрична експертиза, для чого така особа направляється до відповідного медичного закладу на строк не більше двох місяців. Питання про направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи вирішується під час досудового розслідування - ухвалою слідчого судді за клопотанням сторони кримінального провадження в порядку, передбаченому для подання та розгляду клопотань щодо обрання запобіжного заходу, а під час судового провадження - ухвалою суду.
Системний аналіз вказаних норм процесуального закону свідчить про те, що призначення судово-психіатричної експертизи під час судового розгляду за ініціативою суду є його правом, а не обов`язком та здійснюється лише за наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 509 КПК України та саме при призначенні стаціонарної психіатричної експертизи у разі необхідності тривалого спостереження і дослідження особи. При цьому у всіх інших випадках така експертиза призначається лише за клопотанням сторони кримінального провадження з наданням відомостей, які викликають сумнів щодо осудності чи обмеженої осудності обвинуваченого.
У той же час, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що стороною захисту на стадії апеляційного розгляду було надано суду апеляційної інстанції медичні документи щодо проходження ОСОБА_9 лікування психічних розладів та алкогольної залежності та заявлено клопотання щодо призначення обвинуваченому судово-психіатричної експертизи в порядку ч. 1 ст. 332 КПК України.
Як убачається з журналу судового засідання від 07 листопада 2024 року та з його технічного запису, суд апеляційної інстанції заслухав думку учасників, розглянув вказане клопотання та дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню (т. 4, а.с. 32-38).
Водночас Верховний Суд зауважує, що захисники, оскаржуючи рішення апеляційного суду з підстав не призначення ОСОБА_9 судово-психіатричної експертизи, у своїй касаційній скарзі не наводять підстав, передбачених ч. 2 ст. 509 КПК України, які б свідчили про необхідність призначення судом саме стаціонарної експертизи, а також не зазначають, яку саме норму процесуального закону в даному випадку було порушено цим судом.
Указана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 березня 2024 року справа № 740/6090/21.
За таких обставин колегія суддів вважає непереконливими доводи захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в цій частині.
Щодо долі інших клопотань, заявлених стороною захисту в ході судового розгляду
Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Як убачається з журналу судового засідання від 21 листопада 2018 року та наявного у матеріалах справи звукозапису, ОСОБА_9 звернувся до місцевого суду з клопотанням про призначення у справі експертизи на стадії підготовчого судового засідання (а.с. 40-41, 239). У той же час суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на те, що згідно з вимогами статей 314, 332 КПК України, призначити проведення експертизи суд має право лише під час судового розгляду. Втім під час судового розгляду сторона захисту з клопотанням про призначення експертизи не зверталась. Тож доводи захисників щодо нерозгляду місцевим судом вказаного клопотання ОСОБА_9 є безпідставними.
Що стосується доводів сторони захисту щодо розгляду кримінального провадження за відсутності свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , то вони також є необґрунтованими.
Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що прокурором під час судового розгляду було заявлено клопотання про допит вказаних свідків і місцевим судом вказане клопотання було задоволено, однак забезпечити їхню явку в судове засідання не видалося можливим, недивлячись на неодноразовий їх виклик до суду. З огляду на зазначене в судовому засіданні 21 грудня 2023 року прокурор відмовився від допиту ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а тому суд вирішив закінчити з`ясування обставин та перевірку їх доказами без допиту зазначених осіб. У той же час сторона захисту не заперечувала щодо переходу до стадії судових дебатів та не наполягала на допиті цих свідків.
Варто зауважити, що під час перевірки доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має обов`язок усунути (у разі встановлення) допущені місцевим судом недоліки та суперечності, вжити заходів для дотримання процесуальних прав усіх учасників провадження, що у цьому кримінальному провадженні було дотримано, адже судом апеляційної інстанції було розглянуто всі клопотання сторони захисту, що підтверджується журналом судового засідання від 07 листопада 2024 рокута відповідним технічним записом.
Так, у ході вказаного судового засідання в апеляційному суді, головуючим суддею було поставлено на обговорення клопотання захисників про допит свідків  ОСОБА_13 і  ОСОБА_14 , про допит експертів та про проведення комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, за результатами чого винесено рішення про залишення їх без задоволення.
У той же час сама лише незгода сторони захисту з процесуальним вирішенням її клопотань не свідчить про порушення судами вимог кримінального процесуального закону, ураховуючи, що неповнота судового розгляду не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_7 про те, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 404 КПК України, повторно не дослідив докази
Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама собою незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
Водночас сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може бути підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.
Відсутність належно обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, слушно зазначив, що докази у справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно зі ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисників про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що суди забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотримали положень ст. 22 КПК України, згідно зі ст. 94 КПК Україниповно та всебічно дослідили всі докази, дали їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.
Решта доводів касаційних скарг сторони захисту також не спростовує висновки судів першої та апеляційної інстанцій і фактично зводиться до переоцінки доказів й установлених у справі обставин, що в силу вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
У той же час, касаційні скарги не містять посилань на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення під час розгляду кримінального провадження.
Отже, ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                            ОСОБА_3