ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 травня 2025 року           справа №360/1544/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєва Е.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі № 360/1544/24 (головуючий І інстанції  Кисіль С.В.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:       

В грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якого звернувся адвокат Наумець Руслан Сергійович (далі – представник позивача), звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому представник позивача просив: визнати протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 , яка оформлена листом від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн, у прийнятті рішення про звільнення з військової служби військовослужбовця, інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія другого зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування солдата ОСОБА_1 з підстав, передбачених підпунктом “г” пункту 2 частини четвертої та за абзацом 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”; зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби військовослужбовця солдата ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої та за абзацом 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 09 жовтня 2024 року він звернувся з рапортом до ВЧ НОМЕР_1 про клопотання щодо його звільнення з лав Державної прикордонної служби України за сімейними обставинами, а саме здійснювати постійний догляд за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та погребує постійного стороннього догляду. До рапорту було додано: копія довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №745210 від 20 серпня 2024 року; копію свідоцтва про народження позивача; копію довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 23 серпня 2024 року № 1577; копію довідки від 24 вересня  2024 року № 1913; копію висновку ЛКК № 1909 від 23 серпня 2024 року ОСОБА_2 ; копію висновку № 1910 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковні хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 23 серпня 2024 року ОСОБА_2 ; копію карти РНОКПП ОСОБА_1 ; копію карти РНОКПП ОСОБА_2 ; копію паспорта ОСОБА_2 ; копію паспорта ОСОБА_1 ; копію витягу № 1577 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23 серпня   2024 року; витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 ; копію акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду.
За результатом розгляду рапорта позивача відповідач 09 листопада 2024 року надав відповідь № 08/58705/24, якою відмовив у звільненні з військової служби у зв`язку відсутністю документів, які підтверджують необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю І або II групи і документів, які підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
З таким твердженням відповідача позивач не погоджується, оскільки відповідач не звернув увагу на наступні документи, які до рапорту додав позивач, а саме: копію свідоцтво про народження, що підтверджувало ступінь спорідненості між позивачем та його матір`ю ОСОБА_2 ; копію довідки виконкому Лиснянської селищної ради від 24 вересня             2024 року № 1813 про те, що матір позивача ОСОБА_2 зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_1 , який проживав за цією адресою без реєстрації; копію довідки про склад сім`ї, видану виконавчим комітетом Лиснянської селищної ради від 23 серпня              2024 року № 1577 про те, що матір позивача ОСОБА_2 , вдова і на даний момент, оскільки її син служить в прикордонній службі ІНФОРМАЦІЯ_2 , склад її сім`ї складається з однієї особи, а саме – ОСОБА_2 , матері позивача; витяг від 23 серпня 2024 року № 2024/010132034 з реєстру територіальних громади, копію витягу від 23 серпня 2024 року № 1577, копію витягу від 24 вересня 2024 року № 1812 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що матір одна зареєстровано та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; копію акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 25 вересня 2024 року, згідно з яким родинний зв`язок між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 першого ступеня спорідненості, остання є матір`ю ОСОБА_1 . Родинний зв`язок щодо осіб другого та третього ступеня споріднення – відсутній.
На думку позивача, відповідач формально розглянув рапорт позивача, а тому відмова відповідача від 09 листопада 2024 року № 08/58705/24-Вн є протиправною.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі № 360/1544/24 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ), оформлене листом від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн, про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби; Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби військовослужбовця за сімейними обставинами на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.       
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач виявив бажання звільнитись, це його право, його волевиявлення, відповідно підтверджувати ті чи інші обставини він має самостійно, відповідач не зобов`язаний витребовувати документи.                      Законом перелік документів не визначений, тому відповідач на власний розсуд не може вимагати від військовослужбовця підтвердження тієї чи іншої обставини. Відповідач розглядає подані рапорти, з урахуванням наданих документів.                                                  На думку апелянта, до рапорту не надані документи, які б свідчили про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , наприклад – чи є ще діти, окрім позивача, рідні брати або сестри ОСОБА_2 , онуки (оскільки позивач був одружений). 
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.    
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, з 22 серпня 2024 року і дотепер проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується витягами з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 серпня 2024 року № 786-ОС “Про особовий склад” і від 28 серпня 2024 року № 806-ОС “Про особовий склад”.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 серпня 2024 року № 786-ОС “Про особовий склад” солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який прибув для подальшого проходження служби з Головного центру підготовки особового складу, з 22 серпня                 2024 року зараховано у списки особового складу та всі види забезпечення.
Підставою для винесення означеного наказу стали: наказ Голови Державної прикордонної служби України від 24 липня 2024 року № 1297-ОС, припис ВЧ НОМЕР_3                    від 12 серпня 2024 року № 1990.
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28 серпня                    2024 року № 806-ОС “Про особовий склад” солдата ОСОБА_1 призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії – водієм другого зенітно-ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 грудня 2024 року № 327-ВВ “Про особовий склад” солдату ОСОБА_1 , інспектором прикордонної служби 2 категорії – водієм другого зенітно-ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування, надано частину щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 13 календарних днів з місцем проведення відпустки у Черкаській області, смт Лисянка, з 16 грудня 2024 року.
09 жовтня 2024 року позивач звернувся до начальника зенітно-ракетної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування капітана ОСОБА_3 з рапортом          № 26/52476/24-Вн, яким просив клопотання перед вищим командуванням про своє звільнення з військової служби відповідно до абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” через сімейні обставини або інші поважні причини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), котрий є особою з інвалідністю І чи II групи за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступня споріднення такої особи, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. В рапорті позивач зазначив, що його мати – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 20 вересня 2024 року є особою з інвалідністю ІІ групи, у зв`язку з тяжким захворюванням потребує постійного стороннього догляду. На даний час він є єдиним працездатним сином ОСОБА_2 , який фізично може доглядати за нею.
До рапорту додано такі документи (належним чином засвідчені копії): паспорт ОСОБА_1 ; РНОКПП ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 ; паспорт ОСОБА_2 ; РНОКПП ОСОБА_2 ; довідка до акта огляду МСЕК серії             12 ААГ № 745210 від 20 серпня 2024 року ОСОБА_2 ; акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 25 вересня 2024 року; довідка про склад сім`ї             від 23 серпня 2024 року № 1577; довідка про постійне місце проживання до мобілізації             від 24 вересня 2024 року № 1913; витяг від 23 вересня 2024 року № 1577; висновок              від 23 серпня 2024 року № 1910; висновок ЛКК № 1909 від 23 серпня 2024 року; витяг з реєстру територіальної громади від 23 серпня 2024 року; витяг від 24 вересня 2024 року              № 1812 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.
Листом від 09 листопада 2024 року № 08/58705/24-Вн відповідач за результатами розгляду рапорту від 09 жовтня 2024 № 26/52476/24-Вн повідомив позивача, що відповідно до абзацу дванадцятого підпункту “г” (через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. У зв`язку із тим, що до рапорту для прийняття правового рішення не в повному обсязі надані документи, правових підстав для звільнення позивача з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини не має.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі – Закон № 2232-XII, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом частин першої та третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі – вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).
За змістом підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби за контрактом через сімейні обставини на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII. Підставою для такої відмови стало, ненадання військовослужбовцем (позивачем у справі) до рапорту про звільнення документів: які підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю (особою з інвалідністю ІІ групи) та які підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби позивач надав довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі – МСЕК) серії 12 ААГ № 745210 від 20 серпня 2024 року, якою матері позивача – ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності довічно, та висновок від 23 серпня 2024 року № 1909, складений лікарсько-консультативною комісією (далі – ЛКК) ККЛ ЗТ № 2 філії “ЦОЗ” АТ “Укрзалізниця” (далі – ЛКК), відповідно до якого мати позивача потребує постійного стороннього допомоги та догляду.
Відмовляючи у звільненні з військової служби відповідач вказав, що вказаний висновок ЛКК не є належним документом для підтвердження обставин необхідності постійного догляду за хворою матір`ю, оскільки таким документом є лише медичний висновок МСЕК.
Спірним у цій справі, зокрема, є питання допустимості висновку ЛКК на підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за батьком та можливості його звільнення із військової служби за сімейними обставинами.
З огляду на вказане суд насамперед вважає за потрібне дослідити питання щодо того, який саме орган видає медичний висновок щодо необхідності здійснення постійного догляду.
Визначення терміна “медичний висновок” наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України “Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я” від 18 вересня 2020 року № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України                      від 05 жовтня 2020 року №705, термін “медичний висновок” вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.
У пункті 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337, термін “медичний висновок” визначено як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.
Медичний висновок – це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.
Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі – особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі – Положення № 1317).
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації – органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності – витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії – довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
Щодо повноважень ЛЛК і МСЕК на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, судом першої інстанції зазначено наступне.
Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 “Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві”, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з пунктом 4 Положення № 1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
– ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
– потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
– потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
– ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
– причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
– медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття “постійного догляду”, який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
Поняття “сторонній догляд” не є тотожним поняттю “постійний догляд”, адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге – коли надається такий догляд. При цьому, “постійний догляд” – це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження – постійно.
Водночас відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 “Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві”; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), – до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 “Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я” затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о “Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі”. Згідно з пунктами 3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації № 027/о “Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого”, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року             № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року №407 “Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я” затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о “Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі”. Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації № 025/о “Медична карта амбулаторного хворого №__”, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974.
Також повноваження ЛЛК визначені у наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667 “Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання”. Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, суд зазначає про недосконалість та неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), – до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667.
Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №120/1909/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.
За наведених обставин твердження відповідача про те, що у спірному випадку для підтвердження необхідності постійного догляду за матір`ю позивач мав надати лише висновок МСЕК є помилковим, оскільки необхідність постійного стороннього догляду за може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 520/21316/23 (див. пункт 88).
Відповідач у відзиві на позовну заяву здійснював посилання на вказану постанову Верховного Суду, що свідчить про його обізнаність з цією правової позицією.
Крім того, суд звертає увагу, що наданий позивачем висновок ЛЛК від 23 серпня          2024 року № 1909 відповідає встановленій формі та містить всі необхідні реквізити, визначені Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 “Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я”, що також не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.
За вказаних обставин суд вважає, що вказаний висновок ЛЛК є належним доказом на підтвердження наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII
Також суд звертає увагу відповідача, що на підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення позивачем до рапорту додано наступні документи:
- копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , що підтверджує його ступінь споріднення з ОСОБА_2 ;
- копію довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 23 серпня 2024 року, складеної виконавчим комітетом Лиснянської селищної ради, в якій зазначено, що матір позивача ОСОБА_2 – вдова і до складу її сім`ї входить одна особа – сама ОСОБА_2 ;
- витяг від 23 серпня 2024 року № 1577 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, згідно з яким за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована лише одна особа – ОСОБА_2 ;
- копію довідки виконавчого комітету Лиснянської селищної ради від 24 вересня            2024 року № 1813, в якій зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_1 , який проживав за цією адресою без реєстрації
- копію акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду                   від 25 вересня 2024 року, складений за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, згідно з яким родинний зв`язок між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 першого ступеня спорідненості, остання є матір`ю ОСОБА_1 ; родинний зв`язок щодо осіб другого та третього ступеня споріднення – відсутній.
Разом з тим, відповідач належної оцінки вказаним документам не надав, зазначивши в оскаржуваному рішенні лише, що до рапорту не долучені документи, які свідчать про відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення або документи які підтверджують, що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
За вказаних обставин суд не може визнати обґрунтованою і мотивованою відмову            ВЧ НОМЕР_1 у прийнятті рішення про звільнення з військової служби, яка оформлена листом           від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн, оскільки відповідач не надав належної оцінки усім доводам, зазначеними позивачем у рапорті від 09 жовтня 2024 року, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, а тому така відмова є протиправною.
Оскільки відповідач належним чином не розглянув рапорт ОСОБА_1                    від 09 жовтня 2024 року, то в контексті спірних правовідносин суд може лише зобов`язати останнього повторно розглянути рапорт про звільнення його з військової служби та прийняти відповідне рішення.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем розглянуто по суті рапорт позивача та листом від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн відмовлено в звільненні з військової служби з наведенням підстав відмови.
У пункті 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт – акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Таким чином, лист ВЧ НОМЕР_1 від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн є актом індивідуальної дії, тобто, рішенням суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Вказане свідчить, що рішення ВЧ НОМЕР_1 , оформлене листом від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн, про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, не відповідає вимогам пунктів 1, 3 частини другої статті 2 КАС України, оскільки прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, але не у спосіб, визначений законодавством та не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Крім того, відповідно до частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Отже, способом захисту порушеного права, встановленим Кодексом адміністративного судочинства України, є саме визнання протиправним та скасування індивідуального акта.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд першої інстанції на підставі частини другої статті 9 КАС України дійшов висновку за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним: - визнати протиправним та скасувати рішення ВЧ НОМЕР_1 , оформлене листом від 09 листопада 2024 року №08/58705/24-Вн, про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби; - зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби військовослужбовця за сімейними обставинами на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі № 360/1544/24 - залишити без задоволення.                                                
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі № 360/1544/24 - залишити без змін.                                                          
Повне судове рішення складено 15 травня 2025  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Е.Г. Казначеєв

                                                                                                               І.В. Сіваченко