ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 569/19842/21
провадження № 51-1391 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на вирок Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12021181010001341 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК)
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо речових доказів.
Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин, переслідуючи корисливий мотив, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, незаконно придбав порошкоподібну речовину рожевого кольору, яку зберігав у поясній сумці з метою збуту у вигляді закладки у прозорому полімерному пакеті, обгорнутому чорною липкою стрічкою із вмістом психотропної речовини з обмеженим обігом амфетамін.
У подальшому 05 липня 2021 року ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел, діючи повторно, розміщував вказані закладки у кількості тринадцять штук із вмістом психотропної речовини амфетамін по різним локаціям у м. Рівне, про що детально вказано у мотивувальній частині вироку суду, та поширював у Інтернет месенджері «Telegram» фотознімки місця розташування та координати цих схованок, за що мав отримати грошову винагороду.
Того ж дня в ході проведення працівниками поліції огляду місця події у місцях, де були здійснені закладки, у період часу починаючи з 17:17 до 20:35 було виявлено та вилучено зазначені закладки з прозорими полімерними пакетами, обгорнутими чорною липкою стрічкою із вмістом психотропної речовини з обмеженим обігом амфетамін масою 0,083 г, 0,070 г, 0,063 г, 0118 г, 0,125 г, 0,008 г, 0,035 г, 0,056 г, 0,070 г, 0,019 г, 0,018 г, 0,026 г, 0,015 г, а всього загальною масою 0,706 г.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року вирок місцевого суду від 17 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 змінено.
Перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 307 КК на ч. 1 ст. 307 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2023 року ухвалу Рівненського апеляційного суду від 19 грудня 2022  року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2024 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вироком Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року в частині призначеного покарання та звільнення ОСОБА_6 від його відбування скасовано.
Ухвалено призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді пробаційного нагляду на строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 59-1 КК.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8  ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував особливості злочину та конкретні обставини його вчинення, не взяв до уваги, що ОСОБА_6 вчинив умисний тяжкий злочин у сфері обігу психотропних речовин, здійснивши тринадцять епізодів злочинної діяльності. Таким чином, будучи особою працездатного віку, своє матеріальне становище вирішив поліпшити за рахунок продажу психотропних речовин.
При цьому зазначає, що апеляційний суд, призначаючи покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, не вказав у мотивувальній частині рішення, яким саме чином встановлені пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, враховуючи, що активне сприяння у розкритті злочину було обумовлено не волею самого засудженого, а завдяки припиненню його злочинної поведінки правоохоронними органами. Також прокурор ставить під сумнів щирість каяття ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення.
Крім того, стверджує, що дані, які характеризують особу засудженого, та які судом враховані під час призначення покарання, не свідчать про зниження суспільної небезпечності ОСОБА_6 та вчиненого ним діяння, оскільки останній, як повнолітня особа, цілком усвідомлював протиправність своїх дій.
Вважає, що наведені обставини не давали апеляційному суду підстав для переходу до більш м`якого виду покарання, не передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, яке не є справедливим та виваженим заходом примусу, яке б забезпечило виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
У письмових запереченнях захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах засудженого ОСОБА_6 , просить оскаржуваний вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 частково підтримав касаційну скаргу. Не погоджуючись з доводами касатора щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання, вважав, що вирок апеляційного суду у частині призначеного покарання є незаконним та необґрунтованим. Просив касаційну скаргу задовольнити частково, а вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченогоч. 2 ст. 307 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються, а томув касаційному порядку не перевіряються.
Натомість у касаційній скарзі прокурор ставить під сумнів наявність у поведінці ОСОБА_6 щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину як обставин, які пом`якшують покарання. 
Перевіряючи судові рішення у касаційному порядку, колегія суддів вважає цей довід необґрунтованим з огляду на наступне.
Зі змісту обвинувального акта убачається, що саме ці обставини - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину - зазначені стороною обвинувачення як обставини, які пом`якшують покарання (т. 3, а. п.14).
Кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалося за правилами ч. 3 ст. 349 КПК. Обставини, встановлені під час досудового розслідування і вказані в обвинувальному акті, сторонами, у тому числі прокурором, не оспорювалися.
Відповідно до зазначеної вище норми процесуального закону, це позбавляє сторону оскаржити обставини, які не оспорювалися під час судового розгляду, в апеляційному порядку. Не можуть ці обставини бути предметом й касаційного оскарження.
Разом з цим слушними, на думку колегії суддів, є доводи прокурора про безпідставне призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст.  69 КК у виді пробаційного нагляду.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, місцевий суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, а також взяв до уваги особу засудженого.
Зокрема, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, суворо засуджує свою поведінку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, приймає активну участь у громадському житті.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи та відсутність негативних наслідків від злочину. Обставин, які б обтяжували покарання, в ході судового розгляду встановлено не було.
Водночас, враховуючи наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з огляду на особу ОСОБА_6 , який відрізняється достатньо високими морально-етичними якостями, є соціально зайнятою особою, що має прагнення продовжити приносити користь суспільству, усвідомив незаконність вчинених ним дій, місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення йому покарання нижчого від мінімальної межі, визначеної санкцією ч. 2 ст. 307 КК, застосовуючи положення ст. 69 КК, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Поряд з цим, суд першої інстанції, виходячи з дискреційних повноважень, дійшов висновку, що наведені вище обставини, а також дані про особу засудженого не перешкоджають застосовуванню до засудженого інституту звільнення від відбування покарання, а тому звільнив ОСОБА_6 від відбування такого покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Перевіряючи ухвалу апеляційного суду у касаційному порядку, Верховний Суд дійшов висновку про те, що встановлені у цьому провадженні обставини, давали судам законні підстави для застосування положень ст. 69 КК шляхом призначення ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК, не погодившись при цьому з правильністю застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, апеляційний суд у своєму вироку зазначив, що місцевий суд не достатньо врахував конкретні обставини кримінального правопорушення, та не звернув увагу на кількість епізодів злочинної діяльності.
Водночас, за наслідком апеляційного розгляду апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК у виді пробаційного нагляду на строк 5 років з конфіскацією всього майна, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 59-1 КК.
Однак з такими висновками апеляційного осуду колегія суддів погодитися не може.
Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК.
Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК.
Тобто вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
На переконання колегії суддів, таких вимог апеляційний суд не дотримався.
Як вбачається з вироків судів, призначаючи покарання із застосуванням норм ст. 69 КК, місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, визначеної у санкції ч. 2 ст. 307 КК, тоді як суд апеляційної інстанції перейшов до більш м`якого виду покарання, яке не передбачене ч. 2 ст. 307 КК.
Однак, ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд у мотивувальній частині вироку не вказав та не навів жодного обґрунтування, чому він вважає такі висновки суду першої інстанції неправильними.
Крім того, застосовуючи положення ст. 69 КК шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 307 КК, апеляційний суд не мотивував своєї позиції, чому з огляду на конкретні обставини справи та кількість епізодів злочинної діяльності покарання у виді саме пробаційного нагляду буде необхідним та достатнім, справедливим та таким, що слугуватиме виправленню ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Враховуючи наведене, доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого залишились без належної перевірки та вичерпної відповіді, а з вироку апеляційного суду не вбачається ґрунтовних висновків на спростування таких доводів апеляційної скарги.
Більше того, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях у кримінальному праві виправлення засудженого є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.
Колегія суддів вважає аргументованими доводи прокурора про невідповідність призначеного засудженому апеляційним судом покарання за обставин цього провадження, оскільки таке покарання не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК.
Отже, апеляційний суд у повному обсязі не оцінив всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, не вмотивував свого рішення з наведенням обґрунтування своїх висновків та з посиланням на конкретні докази, а також на положення закону, якими він керувався.
Вимогами ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Оскільки апеляційний суд, постановляючи вирок, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, то такий вирок не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, як того передбачають положення ст. 370 КПК.
Таким чином, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд, керуючись вимогами процесуального закону, повинен ретельно перевірити всі доводи апеляційної скарги прокурора, надати на них вмотивовану та вичерпну відповідь, постановити законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                              ОСОБА_3