КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 760/25164/24
провадження № 22-ц/824/7986/2025
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
22 квітня 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сіваченка Володимира Васильовича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року в складі судді Кицюк В. С.,
 
встановив:
 
05.10.2024 ОСОБА_1 в особі  представника - адвоката  Сіваченка  В. В.   звернулась до суду з позовом до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , в якому просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.09.2024 №639 «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною».
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що  в провадженні  Солом`янського  районного  суду  міста Києва  перебуває справа  №760/3500/23  за позовом  ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , третя особа:  Служба у справах  дітей та сім`ї Солом`янської  районної   в місті Києві  державної  адміністрації про  стягнення  аліментів та позбавлення  батьківських прав.    
04 липня  2023 року  ОСОБА_2   подав зустрічну  позовну  заяву  до ОСОБА_1 ,  третя особа:  Служба у справах  дітей та сім`ї Солом`янської  районної   в місті Києві  державної  адміністрації про усунення  перешкод  щодо  участі у вихованні  та вільному спілкуванні  з дитиною  батькові,  який проживає  окремо  від  неї  та встановлення  порядку  участі у вихованні  та спілкуванні  з дитиною.
З огляду  на  те, що  ОСОБА_2   скористався  своїм правом на  звернення  до  суду  щодо захисту  своїх сімейних прав та інтересів щодо участі у вихованні  та вільному спілкуванні з дитиною батькові,  який  проживає  окремо  від неї та встановлення  порядку  участі  у вихованні  та спілкуванні  з дитиною,  Служба  у справах  дітей та сім`ї  Солом`янської  районної у місті Києві  державної  адміністрації  зобов`язана була  припинити розгляд  зави ОСОБА_2   щодо  визначення  йому способів  участі у вихованні  та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В порушення  частини 2 статті 19 СК  України  Службою  у справах  дітей та сім`ї  Солом`янської  районної у місті Києві  державної  адміністрації   не було   припинено  розгляд  заяв ОСОБА_2 , 05 вересня  2024 року  розглянуто   дане питання  на засіданні   Комісії  з питань захисту прав дитини при Солом`янській районний у місті Києві   державній адміністрації,  що  в подальшому   слугувало   підставою для   прийняття розпорядження Солом`янської районної  в місті Києві  державної адміністрації №639  від 27.09.2024 «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною».
Позивач вважала, що  дії  Солом`янської  районної  в місті Києві  державної адміністрації  в частині  прийняття   вказаного  розпорядження  є незаконними,  а саме розпорядження  підлягає скасуванню.   
Ухвалою  Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження закрито на  підставі  пункту  другого  частини 1 статті 255 ЦПК  України. 
Ухвала  суду  першої інстанції  мотивована тим,  що  після відкриття провадження у справі відповідач розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 листопада 2024 року №743 «Про втрату чинності розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 вересня 2024 року №639» визнав таким, що втратило чинність розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 вересня 2024 року №639 «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною», чим добровільно виконав заявлені позовні вимоги. 
13.02.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Сіваченко В. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить   скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вважає, що  судом   першої інстанції  було неправильно  застосовано   пункт  другий частини 1 статті 255 ЦПК  України до спірних  правовідносин.
Звертає  увагу  на  правові позиції, викладені  в постановах   Верховного  Суду  від 10 квітня  2019 року  у справі  №456/647/18,  від  13 травня  2020 року  у справі  №686/20582/19-ц,  від 09  вересня  2020 року  у справі №750/1658,  від  23 грудня  2020 року  у справі  №522/8782/16-ц,  від  01  березня  2021 року  у справі  №372/977/19. 
Актуальність  та релевантність  правової позиції   щодо того,  що  якщо  предмет спору мав місце, але припинив своє існування  (зник) після  відкриття провадження  у справі     внаслідок  тих чи інших обставин,  зокрема у зв`язку з  добровільним врегулюванням  спору сторонами,  виконанням  відповідачем  заявлених до  нього  вимог,  фізичним знищенням  предмета спору тощо,  то  провадження  у справі   не  може  бути закрите з наведеної  правової підстави,  підтверджується тим,  що Касаційний цивільний суд  у складі  Верховного  Суду  застосовує  цю правову позицію  у період  з вересня  20924 року  по  січень 2025 року. 
Об`єднана  палата   Касаційного  цивільного  суду  у складі  Верховного  Суду  в постанові   від 20  вересня  2021 року  у справі  №638/3792/20  лише  конкретизувала, що закриття провадження  у справі  на підставі пункту 2 частини  першої статті  255  ЦПК  України  можливе, якщо   предмет спору був відсутній  як на  час пред`явлення  позову,  так і на  час ухвалення  судом рішення,  при певних  умовах,  зокрема,  у випадку  припинення  існування  предмета спору, якщо  між сторонами  у зв`язку з цим не  залишилося неврегулюваних  питань. 
Вважає, що  втрата  чинності розпорядження  органу  опіки та піклування  не  підтверджує законність  винесення  такого  розпорядження,  в той час як предметом  спору  у даній справі  є  саме незаконність, на  думку позивача, оскаржуваного  розпорядження.  
Важливим є те, що  оскаржуване  розпорядження  органу  опіки та піклування  від 27.09.2024 втратило чинність 01.11.2024, що означає  що таке розпорядження  діяло  у період з  27.09.2024 по  01.11.2024. 
В позовній  заяві позивач просить   надати оцінку  законності винесеного розпорядження органу  опіки та піклування тобто  чи діяв орган  опіки та піклування у передбачений законом спосіб,  у межах  передбачених  законом   повноважень та компетенції, чи дотримався відповідач вимог статті 19 СК України при винесенні  оскаржуваного  розпорядження  саме 27 вересня 2024 року. 
Позивач наполягає на  незаконності  оскаржуваного  розпорядження,  що  дає підстави для висновку,  що між сторонами наявні  неврегульовані  питання  щодо  предмета спору. 
За таких обставин  судом  першої інстанції  було помилково  застосовано  пункт другий частини 1 статті  255  ЦПК  України, який не  підлягав застосуванню до  даних правовідносин та помилково  закрито  провадження  у даній справі. 
04.04.2025 Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація  подала  відзив на апеляційну скаргу, в якому просить  у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року залишити без змін.
Вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції повністю  ґрунтується на вимогах чинного законодавства, винесена відповідно до норм матеріального права та вимог процесуального права внаслідок повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, правильного дослідження і оцінки доказів, є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства України.
В судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат  Сіваченко  В. В.  апеляційну  скаргу  підтримав та просив її задовольнити.
Інші  учасники справи в судове засідання  не  з`явились,  про  дату, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.
Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Як вбачається зі змісту  позовної заяви,  предметом  спору   позивачка визначила   розпорядження  від 27.09.2024 №639 "Про  визначення  способів  участі батька  у вихованні  та спілкуванні  з дитиною". 
Судом  встановлено, що  в провадженні   Солом`янського  районного  суду  міста Києва  перебуває  цивільна справа  №760/3500/23 за  позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  третя особа: Служба у справах  дітей та сім`ї  Солом`янської районної в місті Києві  державної  адміністрації   про стягнення  аліментів та позбавлення  батьківських  прав, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батькові, який проживає окремо від неї та встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Статтею  157  СК  України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.
У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
Тобто,  законодавець  визначив певний порядок  вирішення  батьками  питання  участі  у вихованні  дитини: або  в судовому порядку,  або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. 
Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
Судом  встановлено,  що розпорядженням  Солом`янської районної  в місті Києві   державної адміністрації  від 01.11.2024 №743  розпорядження  Солом`янської  районної в місті Києві  державної адміністрації  від 27   вересня  2024 року  №639 "Про визначення  способів участі батька  у вихованні  та спілкуванні  з дитиною"   визнано  таким,  що  втратило  чинність.
Позивачем  не  наведено  підстав  існування  окремого  спору  з   Солом`янською  районною  в місті Києві  державною  адміністрацією після винесення  нею розпорядження  01.11.2024 №743 "Про  втрату чинності  розпорядження  Солом`янської  районної  в місті Києві  державної адміністрації  від 27  вересня  2024 року  №639", і наявності свого   правомірного  інтересу в правовій визначеності, у зв`язку з чим  апеляційний суд  погоджується  з висновком  суду  першої інстанції  про  наявність   підстав для  закриття провадження  у справі  з підстав,  викладених  в оскаржуваній  ухвалі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сіваченка Володимира Васильовича залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено  23.05.2025.
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук