УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1499/14-ц Головуючий у 1-й інст. Васільєв Л. А. 
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого        Павицької Т. М.,
суддів                Борисюка Р.М., Коломієць О.С.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №288/1499/14-ц за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на заочне рішення Попільнянського  районного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року, ухвалене під головуванням судді Васільєва Л.А. в смт Попільня,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом у якому просила стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання трьох дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі частину заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов обґрунтовано тим, що сторони з 2001 року проживали у цивільному шлюбі, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася ОСОБА_4 , батьківство відповідача щодо ОСОБА_7 було встановлено судом. 07 жовтня 2005 року сторони зареєстрували шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася ОСОБА_5 . У грудні 2007 року шлюб між сторонами було розірвано, проте у 2009 році ОСОБА_2 повернувся в сім`ю та почав з ними проживати. ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася ОСОБА_6 . У листопаді 2013 року сторони зареєстрували шлюб та 15 жовтня 2014 року рішенням суду першої інстанції шлюб було розірвано. Вказувала, що відповідач не надає жодної допомоги на утримання дітей, які проживають разом із матір`ю. Усі витрати на дітей несе позивач. Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дає змогу останньому утримувати своїх малолітніх дітей.
Заочним  рішенням Попільнянського  районного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.    Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення повноліття найстаршою дитиною, починаючи з 23.10.2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 243,60 грн судового збору, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.
Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Попільнянського  районного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення неповно з`ясував обставини справи, а саме, що позивач у своїх поясненнях під час розгляду справи вказала, що вона є матір одиначка відносно третьої дитини ОСОБА_8 . Позивач на час народження ОСОБА_8 так і за 10 місяців до її народження у шлюбі із відповідачем не перебувала, а тому запис про дитину здійснено відповідно до ст. 135 СК України. Разом з тим, перевірити вказані дані можна шляхом дослідження актового запису про народження дитини, проте, суд першої інстанції цього не зробив, в результаті чого, ухвалив незаконне рішення.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення аліментів на дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Встановлено судом першої інстанції, що з 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_7 у них народилася ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.11.2005, виданого повторно, батьківство відповідача щодо ОСОБА_7 було встановлено судом. 
07 жовтня 2005 року сторони зареєстрували шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12.11.2005 року.
У грудні 2007 року шлюб між сторонами було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народилася ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 03.07.2012 року. 
У листопаді 2013 року сторони зареєстрували шлюб та 15 жовтня 2014 року рішенням суду першої інстанції шлюб було розірвано.
Згідно довідки, виданої Романівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області від 22.10.2014, ОСОБА_1 разом із дітьми: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 постійно проживають разом із матір`ю у АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки, виданої Романівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області від 10.11.2014 діти сторін проживають разом із матір`ю та знаходяться на повному її утриманні.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
В силу ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.
У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стаття 150 СК України передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України).
За правилами ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Вирішуючи вказаний спір, враховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, колегія суддів, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти та такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини та підтримувати її гармонійний розвиток.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач маючи на своєму утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і її виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дитину та організацію її життя.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив здійснення запису відомостей про батьків у свідоцтві про народження дитини та передчасно ухвалив рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину є необґрунтованими, а клопотання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 про витребування актового запису про народження ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно ст.140 СК України стягнення з особи, яка записана батьком, матір`ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про неї як батька, матері дитини з актового запису про її народження.
      В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляду справ щодо батьківства, материнства та аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 140 СК стягнення за рішенням суду з особи, записаної батьком або матір`ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про них як батька або матері з актового запису про народження цієї дитини.
       Задоволення судом зазначених вимог може бути підставою для 
перегляду рішення про стягнення аліментів у зв`язку з 
нововиявленими обставинами (п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України). 
Вбачається, що на час ухвалення судового рішення, ОСОБА_2 зазначений у свідоцтві про народження ОСОБА_6 , як батько дитини, та під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не оспорював своє батьківство, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Заочне рішення Попільнянського  районного суду Житомирської області від 18 грудня 2014 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий    

Судді