Справа № 137/1768/24
Провадження № 22-ц/801/1031/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

01 травня 2025 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу представника ТОВ «Новий колектор» Волконітіної Ксенії Юріївни
на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 04 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гопкіна П.В., 
у справі № 137/1768/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ТОВ «Новий колектор» звернулося в районний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи вимоги тим, що 31.12.2019 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №31.12.2019-010000610, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 3 100,00 грн.
Всупереч умовам кредитного договору №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 відповідач не виконує своїх зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 21.10.2024 утворилася заборгованість у розмірі 5 118,00 грн, яка складається з 3 100,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 626,72 грн заборгованості за відсотками, а також штрафу в розмірі 1 391,28 грн.
04.02.2022 між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор» було укладено договір факторингу № 040222-3, відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 040222-3, укладеного між TOB «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор», до останнього перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 31.12.2019- 010000610 від 31.12.2019 у сумі 5 118,00 грн.
За вказаних обставин просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 31.12.2019- 010000610 від 31.12.2019, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» у розмірі 5 118,00 грн, судовий збір в сумі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із судовим рішенням, представник позивача Волконітіна К.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання банківських послуг.
Вважає помилковими посилання суду першої інстанції на те, що копії договору факторингу, копії переліку № 1 не є належним чином засвідченими копіями документів, не є засвідченими витягами з них та містять ознаки частково прихованої інформації, тому такі докази є неналежними доказами.
Вказує також на те, що у разі виникнення у суду сумнівів з приводу наданих позивачем доказів на підтвердження факту переходу прав вимоги, з метою з`ясування обставин справи, суд першої інстанції мав би витребувати у позивача належним чином завірену копію або ж оригінал договору факторингу, укладеного між ТОВ «Новий Кредитор» та ТОВ «Споживчий центр».
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині підстав надання саме копій договору Факторингу № 040222-3, від 04.02.2022 укладеного між ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Споживчий центр» з додатком 2 до такого, а не копій, апелянт повідомляв, що оригінали зазначених документів містять конфіденційну інформацію, в тому числі персональні дані інших осіб, які є сторонами договорів, право вимоги за якими було відступлено.
Саме тому конфіденційна інформація, в тому числі персональні дані інших осіб, право вимоги за кредитними договорами було також відступлено, заретушовано.
Відмовляючи у прийнятті копії договору факторингу як належного доказу з підстав того, що позивачем не надано доказів оплати за зазначеним договором, суд першої інстанції не прийняв до уваги умови договору. Зокрема, п. 2.4. Договору факторингу передбачено, що «Сторони домовилися, що Право вимоги за Кредитки договором вважається відступленим Клієнтом Факторові з моменту підписання Сторонами відповідного Акту приймання-передачі Переліку (Додаток 1)». Пункт 2.5. Договору факторингу передбачено, що «Після підписання Акту приймання-передачі Переліку до Фактора переходять всі права та обов`язки Клієнта, як сторони, які виникли на підставі Кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на умовах укладення цього Договору».
Так, копія Акту приймання-передачі Переліку до Договору Факторингу № 040222-3 з підписами та печатками сторін наявні в матеріалах справи. Отже на думку апелянта відсутність доказів саме оплати за договором факторингу не може слугувати підставою для висновків про сумніви щодо його укладення, зважаючи на наявність підписаного акту прийому-передачі. 
Натомість суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачем не доведено факту переходу до нього прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 31.12.2019- 010000610 від 31.12.2019 від первісного кредитора. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 21 квітня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що стороною у справі подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (5118 грн), колегією суддів вирішено призначити її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини 
Судом встановлено, що 31.12.2019 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №31.12.2019-010000610, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 3 100,00 грн. 
Вказаний Договір №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором F4865.
Позиція апеляційного суду
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведено отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором № 31.12.2019-010000610 від 31.12.2019.
Крім того, на думку суду першої інстанції позивач ТОВ «Новий колектор» не довів факт переходу до нього прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від первісного кредитора, оскільки відсутні докази, які б підтверджували надання ТОВ «Новий колектор» попередньому кредитору - ТОВ «Споживчий Центр» грошових коштів за передачу права вимоги згідно Договору факторингу № 040222-3 від 04.02.2022. А надані позивачем до позовної заяви копії договору факторингу з додатками, не є належним чином засвідченими копіями документів, не є засвідченими витягами з них та містять ознаки частково прихованої інформації, тому суд першої інстанції не прийняв їх як належні, допустимі та достовірні докази у розумінні статті 77, 78, 79 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком та вважає його необґрунтованим і таким, що зроблений з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у постановах: від 14 червня 2022 року (справа № 757/40395/20), від 20 червня 2022 року (справа № 757/40396/20), від 04 грудня 2023 року (справа №212/10457/21) та інших, неодноразово вказував на те, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним такого договору.
У постанові від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 Верховний Суд погодився з тим, що без введення позичальником відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від позивача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, які стосуються підписання кредитного договору.
Апеляційним судом у справі, яка переглядається, встановлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі.
З матеріалів справи вбачається, що 31.12.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №31.12.2019-010000610 шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), яка розміщена на сайті кредитора та підписанням заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписанням відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора та підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в sms-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Також встановлено, що позичальник 31.12.2019 року о 19:39:19 год за допомогою одноразового ідентифікатора F4865 підписала заявку до кредитного договору № 31.12.2019-010000610, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомилась та підписанням цієї заявки підтвердила однозначне та безумовне прийняття (акцепт) пропозиції про укладення кредитного договору (оферти).
Таким чином, 31.12.2019 року о 19:39:19 год відповідно до пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки від 31.12.2019 року, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» підтвердили укладення електронного кредитного договору.
Відповідно до заявки до кредитного договору та підтвердження укладення цього договору сторони домовилися про надання позивачем відповідачці кредиту у розмірі 3 100 грн на 14 календарних днів з кінцевим терміном повернення до 14 січня 2020 року та платою за користування кредитом у розмірі 868 грн, що становить 28% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка). 
Суд звертає увагу, що заявка позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) була підписана відповідачем (позичальником) двома способами, не тільки одноразовим ідентифікатором, а також за допомогою власноручного її підпису .
Одночасно з підтвердженням укладання кредитного договору позичальник ОСОБА_1 підписала заяву про перекредитування/зарахування (а.с. 11) щодо її заборгованості у розмірі 4 000 грн. за кредитним договором № 04.12.2019-100001221 від 04 грудня 2019 року.
Цією заявою, на підставі ст. 601 ЦК України, позичальник просила зарахувати вимоги про видачу суми кредиту в розмірі 3 100 грн за кредитним договором № 31.12.2019-010000610 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 4 000 грн за кредитним договором № 04.12.2019-100001221 від 04 грудня 2019 року.
Зазначене спростовує посилання відповідача на те, що вона нібито не отримувала кредитні кошти й надала виписки з своїх рахунків в Приватбанку на підтвердження цієї обставини. 
За встановленими судом обставинами справи ОСОБА_1 отримавши кредит, відразу ж розпорядилася ним, спрямувавши на погашення заборгованості за раніше укладеним кредитним договором, а відтак будь-які суми на її особисті карткові рахунки в установах банку й не мали надходити. 
Отже з огляду на погоджені сторонами умови договору ОСОБА_1 , зобов`язалася до 14 січня 2020 року повернути ТОВ «Споживчий центр» обумовлену суму кредиту в розмірі 3 100 грн, та сплатити проценти за користування ними в установленому розмірі.
Проте цей обов`язок нею не був виконаний.
16 січня 2020 року ОСОБА_1 частково сплатила заборгованість в сумі 400 грн (двома платежами 241,28 грн та 158,72 грн), що підтверджуються довідкою субконто по кредитному договору № 31.12.2019-010000610.
Отже, з урахуванням заяви ОСОБА_1 про перекредитування/зарахування від 31 грудня 2019 року, яка була погоджена із ТОВ «Споживчий центр», висновок суду про відсутність доказів на підтвердження перерахування їй кредитних коштів за договором № 31.12.2019-010000610 є помилковим, зробленим без урахування всіх обставин, та дослідження механізму отримання цих коштів.
Оцінивши зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем укладання сторонами 31 грудня 2019 року письмового правочину в електронній формі - кредитного договору № 31.12.2019-010000610 від 31.12.2029, оскільки згода підписанта ОСОБА_1 на укладання цього договору на відповідних погоджених умовах підтверджена у передбачений договором спосіб, який відповідає вимогам закону, а особа відповідачки була належним чином ідентифікована.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив також, що позивачем не доведено суду наявності правонаступництва щодо вимоги за спірним кредитним договором з підстав ненадання повної копії договору факторингу № 040222-3 від 04.02.2022, не підтвердження підписання (укладення) сторонами зазначеного договору факторингу та витягу з Переліку боржників №1, не засвідчення витягів зазначених документів у встановленому законом порядку, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження перерахування позивачем суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги за вказаним договором.
При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на таке.
Відповідно до договору факторингу № 040222-3 від 04.02.2022, копію якого долучено позивачем до позовної заяви, між ТОВ «Споживчий центр» (клієнт) та ТОВ «Новий колектор» (фактор) укладено договір, у пункті 5.1 якого зазначеного, що фактор має право набувати право вимоги до боржника на всі суми, відступлені йому клієнтом згідно цього договору.
Згідно з п. 2.1. договору факторингу в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту загальну ціну відступлення права вимоги в сумі, передбаченій п.3.2. цього договору, а клієнт зобов`язується відступити Факторові права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. З дати відступлення права вимоги, клієнт перестає бути стороною за кредитним договором, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за кредитним договором та набуває всіх прав за ним.
За цим договором клієнт відступає право вимоги до боржника за кредитним договором факторові, внаслідок чого клієнт передає, а фактор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором. Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (п.2.3. договору факторингу).
Відповідно до п. 2.4.-2.6. договору факторингу сторони домовились, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог та скріплення його печатками сторін. Після підписання реєстру прав вимог, до фактора переходять всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення цього договору. Після переходу до фактора права вимоги, клієнт зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів передати факторові документацію, яка засвідчує дійсність грошової вимоги.
З реєстру прав вимог № 1, який є Додатком 2 до Договору факторингу № 040222-3 від 04.02.2022, витяг з якого долучено позивачем до позовної заяви, ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий колектор» домовились про відступлення клієнтом факторові права вимоги за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 року на суму кредиту 5 118 грн, боржником за яким є ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 6.2.1. договору факторингу клієнт зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення фактору права вимоги за даним договором, повідомити боржника у спосіб визначений ч. 1 ст. 25 Закону України «Про споживче кредитування» та передбачений кредитним договором, про факт та про передачу персональних даних боржника, а також надати інформацію про фактора відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за фактором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором .
Згідно з п.3.1. договору факторингу ціна продажу, яку фактор зобов`язується передати в розпорядження клієнта, визначається як сукупна вартість за правами вимоги, відображеними у відповідному акті приймання-передачі переліку.
З повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу № 040222-3 від 04.02.2022 із вих. № 3888752 від 04.02.2022 та з вимоги про сплату заборгованості від 04.02.2022 вбачається, що позивач повідомив ОСОБА_1 про укладення між ним та ТОВ «Споживчий центр» договору факторингу № 040222-3, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 та вимагав у відповідача сплатити заборгованість на користь нового кредитора шляхом перерахування коштів в розмірі 5 118 грн.
Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, зазначивши, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
Згідно договору факторингу № 040222-3 від 04.02.2022, який підписано та скріплено печатками, перелік № 1, який є Додатком 2 до Договору факторингу, в якому зазначено передачу права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 на суму 5 118 грн, право вимоги вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог та скріплення його печатками сторін.
Після підписання переліку № 1 до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу.
Договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.
Тому посилання суду першої інстанції про відсутність доказів переходу прав вимоги до позивача є безпідставними.
Заперечуючи щодо задоволення позову, відповідачка не спростовувала переходу права вимоги новому кредиторові, не надала будь-яких доказів сплати заборгованості як новому, так і первісному кредиторам.
Отже внаслідок укладення вказаного договору відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «Новий колектор» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .
Відповідач, прийнявши умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, у порушення умов вказаного договору не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі та на умовах, визначених укладеним правочинам, презумпція правомірності якого не спростована.
Згідно довідки про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 станом на 21.10.2023 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Новий колектор» становить 5 118 грн, з них 3 100 грн заборгованість за тілом кредиту, 626,72 грн - заборгованість за відсотками, та штрафом – 1 391,28 грн. 
З огляду на викладене та враховуючи умови укладеного сторонами кредитного договору, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги ТОВ «Новий колектор» про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором.
Разом із тим, колегія суддів вважає недоведеним розмір заборгованості, що полягає в нарахуванні штрафу в сумі 1391,28 грн, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів, зокрема  довідки субконто та довідки про розмір простроченої заборгованості не вбачається механізму (способу) нарахування зазначеної суми штрафу та періоду, за який його нараховано.
Отже з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий колектор» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 в розмірі 3 726,72 грн, з яких 3 100 грн. - заборгованість за тілом кредиту, та за відсотками в сумі 626,72 грн. 
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.
Щодо судових витрат 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір, та інші витрати пов`язані із розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки судовим рішенням апеляційного суду позов задоволено частково - на 72,81 %, то з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Загальний розмір сплаченого ТОВ «Новий Колектор» судового збору становить 6 056 грн (2 422, 40 грн за подання позовної заяви та 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги).
Отже із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий Колектор» стягується 4 409,37 грн судового збору (72,81 % від 6 056 грн) .
Витрати, понесені сторонами на правничу допомогу також підлягають частковому стягненню.
Відповідно до ч. 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Позивачем заявлено до стягнення 4 000 грн витрат на правничу допомогу, що надавалась в суді першої інстанції адвокатом Моісеєнко М.Ю., а тому, з урахуванням часткового задоволення вимог, із ОСОБА_1 підлягає до стягнення 2 912, 40 грн цих витрат (72,81% від 4 000 грн).
Окрім цього, відповідачем ОСОБА_1 також понесено витрати на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції на суму 9 689, 60 грн, що є підтвердженим матеріалами справи, а тому з ТОВ «Новий колектор» на користь відповідача підлягає стягенню 2 634, 60 грн (27,19% від 9 689,60 грн).
Відповідно до ч. 10 статті 141 ЦПК України в зв`язку з частковим задоволенням позовом і покладенням судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зобов`язати ОСОБА_1 сплатити ТОВ «Новий колектор» різницю витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 277,80 грн.
Керуючись статтями 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ТОВ «Новий колектор» Волконітіної Ксенії Юріївни задовольнити частково.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 04 березня 2025 року, скасувати, та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (ЄДРПОУ 43170298) заборгованість за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31 грудня 2019 року в сумі 3 726,72 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 3 100 грн та заборгованості за відсотками 626,72 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (ЄДРПОУ 43170298) судові витрати у справі, що складаються із: судового збору сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4 409,37 грн та різницю витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 277,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Головуючий:                                                                І.М. Стадник

Судді:                                                                        І.В. Міхасішин

                                                                               В.В. Сопрун