ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2025 року
м. Харків
справа № 638/19239/23
провадження № 22-ц/818/1438/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачка –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року в складі судді Щепіхіної В.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 07 березня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Під час шлюбу сторони набули наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; автомобіль Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Дане майно зареєстровано за відповідачкою.
Зазначив, що оскільки спірне майно придбано за спільні кошти подружжя, тому належить їм на праві спільної сумісної власності. 
Вказав, що він не бажає відступати від засад рівності часток подружжя і тому вважає, що слід визнати за ним 1/2 права власності на кожну річ. 
Просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 : частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; частку у праві власності на автомобіль Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року позовні вимоги  ОСОБА_1 – задоволено, поділено спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності; визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право на: 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 ; 1/2 частку у праві власності на автомобіль Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13 956,80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що копію оскаржуваного рішення несвоєчасно направлено. На розгляді Дзержинського районного суду м. Харкова також перебуває справа № 638/9893/24 за її позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя та визначений обсяг майна, яке було придбано до реєстрації шлюбу та після реєстрації шлюбу. Таким чином наявні підстави для зупинення даної справи, оскільки є об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. Однак, судом першої інстанції проігноровано факти знаходження цивільних справ між тими ж сторонами та по такому ж предмету спору. Вирішення судом тільки позовних вимог позивача та залишення її клопотань поза увагою не буде відображати фактичні правовідносини між сторонами. Судом поділено лише майно, власницею якого є вона, буз урахування майна власником якого є ОСОБА_1 

24 березня 2025 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що справи № 638/19239/23 та № 638/9893/24 жодним чином не пов`язані, оскільки у першій справі предметом позову є поділ майна, набутого під час шлюбу, а по другій встановлення факту спільного проживання однією сім`єю до шлюбу та поділ майна, набутого до шлюбу. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторони не надали, тому спірне майно підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частині.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.9 том 1).
10 лютого 2017 року між Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Спецбуд-3» та ОСОБА_2 укладено договір № 6 про пайову участь у будівництві, за умовами якого організація зобов`язується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи згідно проєктно-кошторисної документації за адресою: АДРЕСА_5 та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність пайовику об`єкт паювання на умовах, встановлених у даному договорі. Пайовик зобов`язується прийняти його у власність та здійснити внесення долі (паю) згідно умов договору (а.с.12-17 том 1).
13 квітня 2017 року Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Спецбуд-3» та ОСОБА_2 складено акт приймання-передачі нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с.11 том 1).
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 84423869 від 20.04.2017, вбачається, що 14.04.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В. зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10 том 1).
Відповідно до звіту про визначення середньоринкової вартості квартири за адресою: АДРЕСА_3 , складеного 28 грудня 2023 року ТОВ «Оцінка24», середньоринкова вартість без ПДВ об`єкта оцінки становить 1 949 200,00 грн (а.с.45-74 том 1).
За договором купівлі-продажу квартири від 24 вересня 2020 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко О. О. (номер в реєстрі №6082), ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно з пунктом 17 вищезазначеного договору ОСОБА_2 придбаває квартиру за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 24 вересня 2020 року (реєстр №6081), яка зберігається в справах приватного нотаріуса (а.с.19 том 1).
Аналогічна інформація міститься у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 225362197 від 24 вересня 2020 року (а.с.20 том 1).
Відповідно до звіту про визначення середньоринкової вартості квартири за адресою: АДРЕСА_4 , складеного 28 грудня 2023 року ТОВ «Оцінка24», середньоринкова вартість без ПДВ об`єкта оцінки становить 3 370 700,00 грн (а.с.75-105 том 1).
Відповідно до копії договору-купівлі продажу транспортного засобу від 23 липня 2019 року, ОСОБА_2 придбала автомобіль Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (а.с.21 том 1).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , власником автомобіля Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 (а.с.133 том 1).
Відповідно до звіту про визначення середньоринкової вартості автомобіля Toyota Land Cruiser Prado 150 5UXZV4C50CL989989, номерний знак НОМЕР_2 , складеного 28 грудня 2023 року ТОВ «Оцінка24», середньоринкова вартість без ПДВ об`єкта оцінки становить 1 180 110,00 грн (а.с.106-118 том 1).
З інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) Тетриторіального сервісного центру МВС № 6350 від 09 листопада 2024 року № 31/32/6350, відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів за період з 01 січня 2024 року по 09 листопада 2024 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , дата державної реєстрації за особою 23 липня 2019 року, на підставі заяви власниці у зв`язку із заміною номерного знаку в ТСЦ № 1248 від 01 жовтня 2024 року, видане нове свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 та номерні знаки НОМЕР_5 (а.с.27 том 3).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, з 07 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; автомобіль Toyota Land Cruiser 150, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .
З матеріалів справи не вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.
Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.
Виходячи з того, що спірне майно сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, воно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Таким чином, поділ спірного майна в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні, про що просить позивач, за встановлених обставин є доцільним.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, підстави для відступлення рівності часток у праві власності відсутні, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому належить їм у рівних частках.
Посилання ОСОБА_2 на безпідставну відмову у задоволенні її клопотань про зупинення провадження в даній справі до розгляду справи № 638/9893/24 за її позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали даної справи дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, незалежно від результату розгляду справи № 638/9893/24. Суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті даної справи. З аналізу матеріалів справи слід дійти висновку, що вирішення позовних вимог у справі № 638/9893/24 не впливає на можливість розгляду даної справи, справи не пов`язані між собою, оскільки в них різні предмети позову.
Доводи ОСОБА_2 про те, що судом поділено лише майно, власницею якого є вона, буз урахування майна власником якого є ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє на підставі на ч.1 ст.13 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 ,  – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова