ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 296/3311/23
провадження № 61-14247св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Департамент патрульної поліції України, Управління патрульної поліції в Житомирській області, Державної казначейської служби України, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду                   м. Житомира від 23 травня 2024 року у складі судді Маслак В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Борисюка Р. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції України, Управління патрульної поліції в Житомирській області (далі - УПП в Житомирській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
 
В обґрунтування позову вказав, що 04 червня 2021 року приблизно о 02 год.                    08 хв. поблизу будинку №18/9 на вул. Космонавтів у м. Житомирі його затримали працівники патрульної поліції, які після значного часу знущань та катувань, доставили його до районного управління поліції, що розташоване на                                    вул. Л. Українки, 17 у м. Житомирі. Перебуваючи у УПП в Житомирській області, він не міг самостійно покинути відділ поліції, оскільки працівники поліції стверджували, що він затриманий, однак відповідний протокол не склали, не зачитали права затриманого. Також працівники патрульної поліції не склали жодного адміністративного матеріалу щодо нього за фактом затримання.
Вказував, що за його заявою та на підставі ухвали судді Богунського районного суду м. Житомира від 15 червня 2021 року у справі № 295/7512/21 Житомирським РУП ГУНП в Житомирській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) № 12021065400001348 від 23 червня         2021 року про вчинення кримінального правопорушення за фактом самоправних дій відносно нього. Поліцейський ОСОБА_2, дізнавшись про вказане кримінальне провадження, написав рапорт про вчинення ним (позивачем) опору працівникам правоохоронних органів та завідомо неправдиво повідомив про вчинення ним кримінального правопорушення за частиною другою статті 342 КК України, про що внесено відомості до ЄРДР за №1202106040000049 від 04 червня 2021 року. Водночас керівництво УПП в Житомирській області всіляко обмежувало його у праві отримати відеозапис затримання.
Вказував на те, що зазначеними діями працівників поліції Управління патрульної поліції в Житомирській області йому завдано моральної шкоди. 
 
За таких обставин ОСОБА_1 , керуючись статтями 1173, 1174 ЦК України та вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання                            в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, моральну шкоду              у розмірі 1 000 000,00 грн.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду                              від 25 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що кримінальні провадження за                                                   № 120210654000001348 від 23 червня 2021 року про вчинення окремими працівниками УПП в Житомирській області ДПП кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України (самоправство), та за                                                          № 62022240020000004 від 11 січня 2022 року за заявою ОСОБА_1                                  від 16 грудня 2021 року про вчинення 04 червня 2021 року працівниками УПП в Житомирській області кримінального правопорушення, передбаченого за частиною першою статті 383 КК України, тривають, відповідно, відсутні судові рішення (вироки) про встановлення в діях поліцейських ознак складу кримінального правопорушення.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з діями чи бездіяльністю працівників поліції, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішенням, діями чи бездіяльністю відповідачів.
Матеріали справи не містять підтвердження того, що відносно позивача були заподіяні неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, відсутні підтвердження наявності шкоди та встановлення причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,             в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що кримінальне провадження № 12021065400001157         від 04 червня 2021 року, за яким його затримали, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності           в його діях складу кримінального провадження, а тому його затримання                       є незаконним, однак суди не перевірили доводи сторін щодо законності/незаконності його затримання.
Вказує на те, що суди не врахували, що його затримано у порядку, передбаченому статтею 208 КПК України, а тому мав бути складений протокол затримання, який не складався.
Крім того, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки не повернув відзив відповідача на апеляційну скаргу.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22,               від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, від 13 грудня 2021 року у справі № 754/2818/20, від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2024 року представник Департаменту патрульної поліції України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, щорішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, завданої протиправними діями саме відповідачів, їх службових осіб, а також на підтвердження наявності безпосереднього причинного зв`язку між протиправним діянням заподіювачів шкоди та шкодою, яку зазнав позивач.
Доводи ОСОБА_1 про те, що його затримано в порядку, визначеному статтею 208 КПК України, є безпідставними, оскільки затримання ОСОБА_1 в порядку статті 208 КПК України 04 червня 2021 року не здійснювалося, а він був доставлений до уповноваженої особи Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області (якій законом надано право здійснювати затримання) в порядку статті 207 КПК України.
Перелічені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду за своїм змістом не подібні до правовідносин, які виникли у справі, яка переглядається.
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 подав заперечення на відзив.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені                     у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані позивачем заперечення на відзив, оскільки такі не передбачені нормами ЦПК України на стадії касаційного провадження, а по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
04 червня 2021 року ОСОБА_1 доставлено до Житомирського РУП ГУНП               в Житомирській області о 02 год 45 хв ночі. Наведене підтверджується листом Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 10 червня 2021 року та журналом обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Житомирського РУП ГУНП (а. с. 17-19, т. 1).
 
Згідно з витягом з ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження                  № 12021060400000949 від 04 червня 2021 року за частиною другою статті 342 КК України на підставі рапорта інспектора взводу № 2 роти тактико-оперативного реагування УПП в Житомирській області ОСОБА_2., який зареєстровано в ЖЄО № 29418 про те, що 04 червня 2021 року близько 02 год. 20 хв. під час доставки громадянина ОСОБА_1 до Житомирського РУП останній поводив себе агресивно, розмахував руками, намагався під час руху службового автомобіля вийти з нього, після чого вийшов з автомобіля, схопив ОСОБА_2 за формений одяг та штовхнув у сторону службового автомобіля, чим вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.
 
04 червня 2021 року о 05 год. 10 хв. ОСОБА_1 звернувся до травматологічного пункту, йому встановлено діагноз: садно ділянки лівого плечевого суглобу, правого ліктьового суглобу, обох променево-зап'ясткових суглобів. У виписці від 04 червня 2021 року № 4700 вказано: травма побутова на вул. Лесі Українки, побили співробітники поліції 04 червня 2021 року, приблизно о 03 год. 10 хв.
 
Згідно з актом судово-медичного обстеження від 04 червня 2021 року № 815 у ОСОБА_1 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: саден в лобно-скроневій ділянці справа, в ділянці правого ліктьового суглобу, на передніх поверхнях обох колінних суглобів, в ділянці зовнішньої кістки лівого гомілково-ступеневого суглобу, а також: синців на передньо-боковій поверхні грудної стінки справа, в ділянці правого плечового суглобу, на спині справа, на передньо боковій поверхні черевної стінки справа, на внутрішній поверхні нижньої третини правого стегна, на зовнішньо-боковій поверхні верхньої третини лівого стегна. Вказані тілесні ушкодження виникли від дії твердих тупих з обмеженою контактуючою поверхнею предметів, яким могли бути взута нога, кулак, кайданки, тощо; могли утворитися 04 червня 2021 року при обставинах, вказаних потерпілим, та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
 
04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до УПП в Житомирській області із запитом, у якому просив надати відеозапис із нагрудної камери, зроблений поліцейськими під час затримання; відеозапис із відеореєстратора, зроблений під час затримання; інформацію про поліцейських, які проводили затримання; номер машини, на якій поліцейські виконали затримання. Також просив надати інформацію, чи було здійснено працівниками поліції письмове повідомлення свого керівника про завдання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень внаслідок застосування фізичної сили.
 
Згідно з листом УПП в Житомирській області від 10 червня 2021 року              ОСОБА_1 повідомлено дані працівників патрульної поліції, які були присутні на місці події, та відмовлено в наданні відеозапису події, інформації щодо службового автомобіля, повідомлено про відсутність рапорту працівників поліції про завдання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, внаслідок застосування фізичної сили. Також повідомлено, що відповідно до відомостей з інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції»,                           04 червня 2021 року працівниками УПП в Житомирській області ДПП адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 не складалися.
 
Листом від 16 липня 2021 року УПП в Житомирській області повідомило       ОСОБА_1 , що відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» без згоди третіх осіб, що присутні на запитуваному відеозаписі, надати його не виявляється за можливе.
 
Згідно з висновком, затвердженим начальником УПП в Житомирській області ДПП, капітаном поліції Ганзюк Є. 21 липня 2021 року, за результатами службового розслідування, призначеного з метою встановлення причин та обставин можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками УПП в Житомирській області ДПП під час події, яка мала місце 04 червня               2021 року за участю ОСОБА_1 , відомості про яку викладено в листі Житомирського управління Департаменту внутрішньої безпеки НП України                 від 08 червня 2021 року № 9715, у діях поліцейських взводу № 1 роти ТОР УПП         в Житомирській області ДПП Пантус О. В., інспектора взводу № 2 роти ТОР УПП      в Житомирській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2., заступника командира взводу № 1 роти ТОР УПП в Житомирській області ДПП старшого лейтенанта поліції Пашолка І. О., інспектора взводу № 2 роти ТОР УПП в Житомирській області ДПП старшого лейтенанта поліції Вергелюк О. О., інспектора взводу № 1 роти ТОР УПП в Житомирській області ДПП старшого лейтенанта поліції Лопачука С. О. не встановлено ознак дисциплінарного проступку.
 
У зв`язку із відмовою у наданні відеозапису затримання ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Уповноваженого Верховної ради з прав людини.
 
Секретаріат Уповноваженого Верховної ради з прав людини листом                              від 30 вересня 2021 року повідомив ОСОБА_1 , що його конституційне право на отримання інформації поновлено та листом УПП від 29 вересня 2021 року             № 14668/41/28/01-2021 надано запитувану інформацію. Підстави для вжиття додаткових заходів для реагування за скаргою відсутні.
 
Згідно з листом УПП в Житомирській області від 29 вересня 2021 року                            № 14668/41/28/01-2021 позивачу надано відеозапис з портативного відеореєстратора, що застосовувався працівниками УПП в Житомирській області під час реагування на подію 04 червня 2021 року за участі ОСОБА_1 .
 
Відповідно до витягу з ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження           № 120210654000001348 від 23 червня 2021 року за фактом вчинення самоправних дій відносно ОСОБА_1 за частиною другою статті 365 КК України.
 
Згідно з висновком, затвердженим начальником УПП в Житомирській області ДПП, капітаном поліції Ганзюк Є. 25 січня 2022 року, складеного за результатами службового розслідування, призначеного за фактом внесення 23 червня               2021 року органом досудового розслідування відомостей до ЄРДР за                             № 120210654000001348 про вчинення окремими працівниками УПП                                 в Житомирській області ДПП кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України (самоправство), вирішено прийняти рішення про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників УПП                                 в Житомирській області ДПП після прийняття рішення компетентним органом за результатами досудового розслідування зазначеної кримінальної справи.
 
Також до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження за                               № 62022240020000004 від 11 січня 2022 року за заявою ОСОБА_1                           від 16 грудня 2021 року про вчинення, на думку останнього, 04 червня 2021 року працівниками УПП в Житомирській області кримінального правопорушення, передбаченого за частиною першою статті 383 КК України - завідомо неправдивого повідомлення про злочин.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                  у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним           і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного відповідає не у повній мірі з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових                    і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
 
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.
 
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі          № 925/556/21).
 
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
 
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним                       з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
 
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
 
Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку                         з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин                              з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі      № 752/17832/14-ц).
 
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи,      і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
 
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
 
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
 
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким     є розмір її відшкодування.
 
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає     у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та,     у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24)).
 
Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
 
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц).
 
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що                      у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
 
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У справі, яка переглядається, позивач просить стягнути моральну шкоду заподіяну йому у зв`язку із незаконним затриманням 04 червня 2021 року.
 
Суди встановили, що кримінальні провадження за № 120210654000001348              від 23 червня 2021 року про вчинення окремими працівниками УПП                                   в Житомирській області ДПП кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 (самоправство) КК України, та за № 62022240020000004 від 11 січня 2022 року за заявою ОСОБА_1 від 16 грудня 2021 року про вчинення                     04 червня 2021 року працівниками УПП в Житомирській області кримінального правопорушення, передбаченого за частиною першою статті 383 КК України, тривають.
 
При вирішенні спору в цій справі суди попередніх інстанцій керувались тим, що наявність вказаних кримінальних проваджень не може свідчити про порушення з боку працівників поліції своїх службових обов`язків, доки відносно них не буде постановлено обвинувального вироку.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяної йому моральної шкоди, завданої протиправними діями саме відповідачів, їх службових осіб та її розмір,      а також причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювачів шкоди та настанням шкоди.
 
Установивши, що у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України, для відшкодування шкоди, суд апеляційної інстанції констатував, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
 
Колегія суддів вважає цей висновок суду передчасним з огляду на таке.
 
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
 
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
 
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
 
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.
 
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
 
Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.
 
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
 
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
 
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
 
Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.
 
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.
 
Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня               2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня                           2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) та інші).
Згідно з витягом з ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження                  № 12021065400001157 від 04 червня 2021 року за частиною першою статті 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) за заявою ОСОБА_3 про те, що 04 червня 2021 року близько 01 год. 30 хв. невідома особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , в ході контакту спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_3 (а. с. 112, т. 2).
 
Як слідує з журналуобліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Житомирського РУП ГУНП від 04 червня 2021 року, ОСОБА_1 доставили по справі, однак підстав затримання не вказано (а. с. 17, т. 1).
 
Також матеріали справи не містять будь-якого процесуального документа (протокола, тощо), який би містив підстави, згідно із якими ОСОБА_1                              04 червня 2021 року був доставлений до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області.
 
Згідно із відзивами на позовну заяву та касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції України на номер екстреного виклику поліції звернувся ОСОБА_4 та повідомив, що «04 червня 2021 року о 01.48 за адресою:                       вул. Космонавті, 20, м. Житомир , відбувається на даний час бійка біля магазину «Обжора», очікують на поліцію». Прибувши за вказаною адресою, поліцейські виявили ОСОБА_3 , яка і вказала на ОСОБА_1 як на особу, яка завдала їй тілесні ушкодження. У зв'язку із тим, що у вищевказаному вбачалися ознаки кримінального правопорушення, усі учасники події погодилися поїхати на службовому транспорті до територіального відділення поліції. ОСОБА_1 почав руками відчиняти двері авто та намагався вийти з транспортного засобу під час руху, тому щодо нього було застосовано фізичну силу.
 
Водночас згідно із поясненнями та відзивом Департаменту патрульної поліції України на касаційну скаргу 04 червня 2021 року ОСОБА_1 затримали в порядку статті 207 КПК України, яка передбачає затримання особи при вчиненні або замаху на вчинення кримінального правопорушення та безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення чи під час безперервного переслідування особи, яка підозрюється у його вчиненні.
 
Суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки чи дії правоохоронців щодо затримання ОСОБА_1 були пов'язані із заявою ОСОБА_3  про спричинення їй тілесних ушкоджень.
 
Відповідно до листа Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області                       від 08 січня 2024 року СД Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області проводилось досудове розслідування кримінального провадження                                 № 12021065400001157 від 04 червня 2021 року з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - частина перша статті 125 КК України. 29 червня 2021 року дізнавач сектору дізнання Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області прийняв рішення про закриття кримінального провадження згідно                    з пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України (встановлена відсутність              в діянні складу кримінального правопорушення) (а. с. 111, т. 2).
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не перевірив законність та підстави затримання ОСОБА_1 04 червня 2021 року та не надав повну всебічну оцінку наявним у матеріалах справи відомостям про те, що кримінальне провадження                                         № 12021065400001157 від 04 червня 2021 року, за яким ймовірно затримали ОСОБА_1 , закрито з реабілітуючих підстав (пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку із встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення) і чи не свідчить це про те, що його затримання є незаконним, а отже, наявні і правові підстави для відшкодування йому моральної шкоди.
 
За таких обставин висновок суду про те, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, є передчасним.
 
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
З огляду на положення частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
 
Суд апеляційної інстанції на зазначене вище уваги не звернув; не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не перевірив усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин.
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, а тому оскаржувана постанова не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року  скасувати, справу направити на новий розгляд до суду  апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Є. В. Синельников

Судді:                                                                            О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович