ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 686/19198/24
Провадження № 
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/19198/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2025 року в складі судді Палінчака О.М. у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки і піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною та встановити над нею опіку, призначивши його опікуном ОСОБА_2 .
На підтримання заявлених вимог, ОСОБА_1 посилався, що його бабуся ОСОБА_2 страждає на психічне захворювання. За станом здоров`я вона потребує постійного стороннього догляду, відповідного медичного нагляду та лікування, через психічне захворювання вона самостійно не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказував, що весь догляд ліг повністю на його плечі та він єдиний з близьких родичів спроможний здійснювати такий догляд, оскільки його мати є інвалідом 3 групи та згідно довідки МСЕК їй протипоказані фізичні вправи, нервово-психічне перевантаження, перебування в несприятливих метеоумовах, що унеможливлює догляд за ОСОБА_2 .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2025 року заяву задоволено частково, ОСОБА_2 визнано недієздатною та встановлено над нею опіку.
ОСОБА_1 не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в призначенні його опікуном, подав апеляційну скаргу, при цьому зазначає, що судом неповно з`ясовано всі обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, посилається, що рішення не відповідає нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим суд не надав належної оцінки доказам у справі. 
Так апелянт вказує, що суд першої інстанції формально не прийняв висновок органу опіки і піклування, не надавши оцінку обставинам, які були предметом дослідження в судовому засіданні та позицій представника органу опіки і піклування і представника ОСОБА_2 , які вказували на доцільність призначення опікуном ОСОБА_1 .
Посилається, що в суді першої інстанції зазначалося, що їхнім постійним місцем проживанням є м. Херсон, однак в грудні 2022 року, він разом з матір`ю та бабусею переїхали в м. Хмельницький, де набули статус внутрішньо переміщених осіб.
Звертає увагу, що в силу свого стану здоров`я його мати, яка є інвалідом 3 групи не спроможна здійснювати належний догляд за ОСОБА_2 , в той же час орган опіки та піклування зробив висновок щодо доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , на що суд першої інстанції достатньої уваги не звернув. 
Тому ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2025 року в частині відмови в призначенні його опікуном та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити заявлені вимоги.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є внуком ОСОБА_2 . 
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 732 від 26 вересня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає на стійке хронічне психічне захворювання – органічний розлад особисті змішаного генезу значення своїх дій та не може керувати ними.
Відповідно до частини першої статті 39, частини першої статті 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до пункту (е) частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше як у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у разі законного затримання психічнохворих.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня     2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).
Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України встановлено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.
Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.
Висновок про недієздатність  фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Як встановлено висновком судово-психіатричної експертизи року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає на стійке хронічне психічне захворювання – органічний розлад особисті змішаного ґенезу, не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. 
За таких обставин оцінивши всі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визнання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народження, недієздатною.
При цьому відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року     № 34/166/131/88.
Таким чином умовами призначення особи опікуном є її повна цивільна дієздатність, особисті якості цієї особи, стосунки між нею та підопічним, здатність до виконання обов`язків піклувальника і вказані обставини також повинні перевірятись судом при призначенні фізичної особи опікуном недієздатної іншої фізичної особи.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 200/1265/19, від 07 квітня 2022 року в справі № 712/10043/20. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін.
Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України і Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 затверджено Правила опіки та піклування, що зареєстровані в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680 (далі – Правила).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи, зокрема, про повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.
Опіка (піклування) встановлюється для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки.
Згідно з пунктами 2.1, 2.4 Правил опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок психічних захворювань.
Опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника).
Також відповідно до п. 3.3 Правил  документи,  за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна: повідомлення  державних,  громадських  організацій  або заяви громадянина (громадян); копії свідоцтва про народження особи, що потребує опіки, або 
іншого документа, який підтверджує її вік; копія свідоцтва про  смерть  батьків  або  рішення  суду  про визнання   громадянина   безвісно   відсутнім  або  оголошення  їх померлими чи  інших  матеріалів,  які  підтверджують  неможливість виховання   дитини.  Якщо  опіка  призначається  над  повнолітньою особою, - рішення суду про визнання даної особи недієздатною; акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її 
майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона 
раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява 
про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки  умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та  піклування  за  місцем  проживання  опікуна  про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної  установи   про   відсутність   в   сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань,  що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки; документ про закріплення за дитиною житлової площі.
Як вбачається з подання про призначення заявника опікуном ОСОБА_2 , в ньому зазначено лише, що ОСОБА_1 є онуком хворої та виявив бажання бути її опікуном, а в крім того в хворої є дочка, мати позивача. 
Однак в даному поданні відсутні дані щодо стану здоров`я ОСОБА_1 , перебуває чи не перебуває він на обліку в психіатра чи нарколога, дані про обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її 
майна, перевірки  умов життя майбутнього опікуна, його майновий стан, працевлаштування, місце роботи  та інші дані, встановлення яких передбачено  п. 3.3 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом  Державного комітету у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, міністерства охорони здоров`я України,  Міністерства праці та соціальної політики України  N 34/166/131/88 від 26.05.99.
       Крім того суд враховує, що у ОСОБА_2 , є дочка, яка хоча і має певні проблеми зі здоров`ям, проте не виявили бажання здійснювати опіку за своєю мамою і відсутні докази, що вона з об`єктивних причин взагалі не може доглядати за мамою і цей обов`язок слід покласти виключно на онука.
Таким чином колегія суддів констатує, що на даний час на підставі досліджених доказів за встановлених обставин справи, заявником не доведено спроможності здійснювати опіку над недієздатною особою, можливість дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням, тобто здійснювати нормальне життєзабезпечення підопічного та виконувати обов`язки опікуна щодо ОСОБА_2 відповідно частини першої статті 67 ЦК України. 
Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог заяви про призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_2 , суд першої інстанції, належним чином дослідивши надані докази, дійшов законних та обґрунтованих висновків.
Доводи апеляційної скарги, що рішення суду є необґрунтованим, суд дійшов хибних висновків про відмову в задоволенні вимог заяви про призначення опікуна слід відхилити, оскільки. аргументи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі, яким надана оцінка в мотивувальній частині постанови. Інших доказів в обґрунтування своїх вимог заявником суду не надано.
Судове рішення в оскарженій частині відповідає вимогам закону і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 травня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова